PS! Peale selle lugemist loe ka raamatut "Palvetaja"

Roger J.Morneau

RETK ÜLELOOMULIKKUSESSE

A Trip into the Supernatural (original edition 1982 – Revised condensed edition 1993.)

	Pühendan selle raamatu noorele daamile, kes üle kolmekümne aasta tagasi andis abielludes mulle oma käe ja südame ning soovis jagada minuga oma elu, isegi, kui see tähendaks kõndimist surma varju all.

		Minu kallile abikaasale Hildale

TUNNUSTUS

Mul on heameel tunnistada oma tänuvõlga mrs June Strongile, elukutselisele kirjanikule, kes juhtis ja suunas mu sulge ja kelle abita poleks ma saanud kirjutatud, mida ma tean vaimulikust sõjapidamisest.
Tänusõnad samuti pastor William R.Lawsonile, kes enne, kui olin midagi kirjutama hakanud, veenis mind jutustama oma läbielust teiste inimeste hüvanguks.
Olen tänulik ka Ellen ja Maynard Cady'le, kes aitasid mind korduvalt, kui käsikiri valmis oli, vabaneda mu meeltel taas minevikust, sõidutades meid läbi Pennsylvania mägede nende mägimajakesse.
Enamus nimesid raamatus on muudetud.

				R.J.Morneau

1. peatükk

HÄDAS VAIMUDEGA

Kui võtsin lugemiseks raamatu, hakkas paberitükk teatega helistada Rolandile toas hõljuma ja laksatas siis sellise jõuga vastu mu avatud raamatut, et lõi mul köite käest ja peaaegu et sülest  maha. Esimese hooga tahtsin vaimule üht-teist öelda, aga otsustasin, et hoolimata sellest, mis toimus, ei astu ma temaga sõnavahetusse. Panin paberi raamatu vahele ja jätkasin lugemist. Veidi aega hiljem lõi jõud mul raamatu käest ja virutas selle vastu toa vastasseina.
Mitte vaimu tembu tõttu, vaid austusest oma sõbra vastu otsustasin talle helistada. Koridoris oli taksofon, aga mõtlesin seda praegu mitte kasutada ja lonkisin restorani. Kui telefoni ees istet võtsin, silmasin, et kell oli üks öösel. Telefon jõudis kaks korda heliseda.
„Halloo! Morneau, oled see sina?“
„Jaa, mina.“
„Morneau, sa uljaspea! Mis ma nüüd räägin, ma ei mõelnud seda. Ma tahtsin öelda, et sa mängid eluga. Oled sa aru kaotanud?“
„Sa tundud ärritunud olevat,“ vastasin talle. „Mis sul häda on?“
„Minul? Minul pole probleeme! Sina oled see, kes on suures hädas ja näed välja, nagu poleks sul ilmas mingeid muresid. Morneau, ma olen alati imetlenud sinu kartmatust, aga seekord oled sa küll liiale läinud. Sa pöördusid vaimude vastu, kes olid sulle abiks, ent nüüd nad hävitavad su. Ma imestan, et sa veel üldse elus oled. Kuna mulle läheb korda sinu heaolu, olen siin telefoni juures terve õhtu oodanud sinu helistamist. Kas sul pole mulle midagi öelda?“
„Loomulikult on, aga kuidas ma saan, kui sa mulle võimalust ei anna?“ Viivitamatult jätkas ta: „Morneau, sa ei mõista selle häda ulatust, milles sa oled. Kolmapäeva õhtust saadik, nagu ütles satanistide preester, oled sa sügavalt hädas. Ent nüüd on juba liiga hilja. Liiga hilja!“
„Roland!“ katkestasin ma teda. „Kui sa maha rahuneksid, oleks meil kergem teineteisest aru saada. Nüüd aga seleta seda kolmapäeva õhtut.“
Mõne hetke järel sai ta enesevalitsemise tagasi:
„Eelmisel kolmapäeval, kui läksin meie pühakotta, lipsasin preestri kabinetti. Ta küsis, kas olen sind viimase nädala jooksul näinud. Mõistsin ta väljendumisest, et midagi hirmsat on juhtunud. Küsisin, kas sa äkki oled surnud - võib-olla juhtus sul avarii. Ta vastas, et sa oled palju õudsemas olukorras. Teisipäeva öösel, kesköö pühade tundide ajal, ilmus talle nõunik-vaim ja ütles, et uurid koos laupäevapühitsejatega Piiblit - inimestega, keda isand kogu maal kõige enam vihkab. Preester palus mul sind kätte saada, et sind mõistma panna, kui suures ohus sa oled, aga ma ei leidnud sind.“
„Kõik on kontrolli all,“ vastasin talle, „ma ei ole kuigi suures ohus.“
„Nii arvad sina!“ Ta tõstis jälle häält. „Kell pool seitse tol õhtul helistas preester mulle ja teatas, et vaimude teatel olid sa kirikus koos nende laupäevainimestega ja see ajas isanda raevu. Mis sul selle peale öelda on?“
„Jah, ma uurisin Piiblit ja käisin  laupäeva  teenivas kirikus. Aga mulle ei lähe vähimatki korda, mida langenud keerub minu pärast tunneb. Kui sa tahad rohkem minu tegemistest viimasel nädalal teada, tule mulle hommikul külla.“
Koju jõudes palvetasin ja heitsin voodi. Kahekümne minuti pärast läks tuli põlema. Lülitasin ta välja. Peaaegu kohe süttis see uuesti. Otsustasin, et magan tulega. Mõne minuti pärast hakkasid peaaegu kõik asjad kohalt liikuma.  Seinamaal ujus läbi toa ja jäi vastasseinale rippuma. Laualamp jäi õhku seisma ilma mingi nähtava toeta. Kui jälgisin vaimude tegevust, mõistsin, et mu palved on neid mõnel määral ohjeldanud. Nad ei suhelnud minuga, kuigi, ma usun, nad oleksid tahtnud. Jeesuse Kristuse abiga käskisin neil viivitamatult lahkuda. Lamp ja pildid kukkusid põrandale. Lampi tagasi pannes painutasin ta sirmi õigemaks, aga klaasikillud jätsin hommikuks pühkida. Tänasin Jeesust Tema hoolitseva armu eest minu vastu ja läksin voodisse tagasi. Mõte, et võimsad vaimud lasid Tema nime ees jalga, täitis mind suure rahuldusega. See, mis toimus, kinnitas mu veendumust - nagu ma sõbrale ütlesin - et kõik on tõepoolest kontrolli all. 
See võis olla umbes tunni aja pärast, kui vaimud tulid uuesti. Veelkord sundisin neid Jeesuse nime kasutades lahkuma. Ilma pikemata kadusid nad minema ja ma üritasin veidi und saada.
Minu hämmastuseks algas ärritav fenomen kella nelja ajal uuesti. Voodil istudes püüdsin välja mõelda, miks Issand lubas neil tagasi tulla. Tegin otsuse, et võib-olla peaksin vaatama, kuidas deemonid end tunnevad, kui saavad kuulda minu otsusekindlusest pidada Jeesust oma Päästjaks ja Issandaks.
„Te tahate minuga rääkida. OK, hakake pihta!“
„Miks sa keeldud meiega suhtlemast?“ küsis vaim üle toa kaikuval häälel.
„Ma leidsin parema Isanda.“
„Miks sa loobusid meist, kui me oleme sinu jaoks suure rikkuse valmis pannud?“
„Te olete mind nii kaua aega petnud, et minust pole teile enam mingit kasu.“
„Me oleme sind kostitanud sellest peale, kui vaimustusid sellest, kes tunneb tõelise jõu ja rikkuse allikat,“ ütles ta häälel, milles oli mõjuvõimu ja autoriteeti. Mõistsin, et räägin ülemnõunikuga. Kogu õhk tundus olevat energiast laetud. Taibates, et ma pole enam tema võimu all, palvetasin vaikselt: „Issand Jeesus, palun, aita mind!“ Siis tuli mulle meelde lõik Pühakirjast, millele pastor Taylor just samal päeval mu tähelepanu oli juhtinud: „Ta tuli sellesse, mis Tema oma ja Tema omad ei võtnud Teda vastu. Aga kõigile, kes Teda vastu võtsid, andis Ta meelevalla saada Jumala lapsiks, kes usuvad Tema nimesse“ (Jh 1:11-12). Kohe tundsin, et Jumal viib mu võidukalt sellest kokkupõrkest läbi. Suur rahu tuli mu peale. Hiljem mõistsin, kui ohtlik on laskuda vestlusse vaimudega.
Vestluse jätkudes tajusin, et vaim tunneb mingit kriisi. Tundsin lootusetuse laineid temas, kui ta sai teadlikuks, et raiskab aega, püüdes mu truudust tagasi võita.
„Kuula mind hoolega,“ ütles vaim, „ma räägin sulle tõtt. isandal on sinu jaoks suur rikkus valmis pandud, kui sa ainult loobud suhtlemisest inimestega, keda ta vihkab ja lõpetad laupäeva pühitsemise seitsmenda päevana, mida ta põlgab.“
„Vaim, ma usun, et sa tõtt räägid, aga ma ei vaja teie rikkust. Seda pole piisavalt. Mul on midagi paremat, millele oma truuduse pühendan - kogu kuld, mida vajan, pluss piiramatu elu selle nautimiseks. Ma olen otsustanud pöörata oma elu Jeesuse Kristuse poole.“
„Lõpeta selle nime mainimine,“ pahvatas vaim. „Mul on vaja sinuga rääkida, aga ära nimeta seda nime. Ma olen ülemnõunik. Mu vaimude ühing ja mina oleme tööd teinud, et valmistada isandale tee, et ta võiks su rikkustega üle külvata. Oleme Georgile toonud rikkust ja au, mida ta nüüd naudib. Oleme sättinud teie kahe jaoks nii, et saaksite aru, milline imeline plaan meil teie eludega on. Ma vannutan sind, ära tõuka seda ära!“
„Vaim,“ ütlesin ma, „veel kümne päeva eest oleksin ma läinud selle peale, aga mitte täna. Nüüd olen mina, nagu teie võiks nimetada - targaks saanud endine vaimude kummardaja. Nüüd on Jeesus minu Isand ja tema abil saab minust käske pidav inimene ja ma ühinen nende laupäevapidajatega, keda vihkate. Sina ja su vaimudest sõbrad olete üks petiste kamp. Te annate mulle kulda, kui ma loobun igavesest elust. Unustage ära! Ma ootan Issanda tulekut. Siis võin omada kogu kulda, mida vajan uueks loodud maal.“
Umbes kaks minutit polnud vaikuses midagi peale minu äratuskella tiksumise. Paistis, et vaim oli kohanud midagi ootamatut. Ja nagu lahinguväljal lüüasaanud kindral, vajas ta aega, et uus strateegia välja töötada.
„Väga hea,“ ütles ta lõpuks. „Sa keeldud isanda rikkusest ja kuulsusest. Su elus saab olema palju vaesust. Seda sel juhul, kui suudad elama jääda. Tänasest peale hakkad sa käima surma varju all.“  Sellele järgnes naer, millist ma oma elus polnud kuulnud. Selles oli suurt naudingut õelutsemisest. Mõtlesin sealsamas, et selline pidi olema Nero naer, kui lõvid Rooma areenil kristlaste kallale sööstsid. Võbin käis mul üle selja ja ilmselt oleksin kartma löönud, kui poleks kindel olnud Jumala kaitses.
„Vaim,“ ütlesin ma, „ma tahan, et te teaksite, et olen andnud ennast Kolgata Jeesuse hoole alla ja ma olen valmis käima surma varju all, kuni Tema tuleb koos minuga. Nüüd käsin ma teil Tema nimel siit lahkuda ja mitte enam ilmuda!“
Tagumisele rõdule viiv uks avanes, kui vaim lahkus ja lendas sellise hooga vastu seina, et ukselink peaaegu läbi krohvi suruti.

2. peatükk

MINU LAPSEPÕLVE AASTAD

Sündisin kaheksalapselise pere viienda lapsena St. Jacgues'i külas, Quebeci provintsis, Ida-Kanadas. Mu vanemad olid andunud katoliiklased. Isa kaks õde olid nunnad ja vend oli preester, kes hiljem sai Rooma katoliku kiriku monsinjoori tiitli.
Veel praegugi ei jõua ma ära imestada, kuidas mu vanemad hardunult järgisid selle kiriku õpetusi ja nõudeid. Nii kaugele kui mäletan, olid meie peres iga päev palvused. Õhtupalve aega mäletan kõige paremini. Rosary oli teenistuse tähtsaim osa, aga me kordasime ka pühade Litaaniat. See sisaldas rohkem kui saja püha nime väljakutsumist ja palvet meie eest hea seista. Lastena muutusid meie põlved nii pikast põlvitamisest valusaks. Aga me saime julgust mõttest, et pühendades selle kannatuse Jumalale, võib ta kasutada seda ja veidi kergendada mõne vaese hinge kannatusi puhastustule leekides. Meie perekond praktiseeris mitmesugust füüsilist alandumist, saavutamaks Jumala poolehoidu. Igal reedel hoidusime liha söömisest. Iga kuu esimesel reedel, kui keegi läks pihile ja osasaamisele, sai ta patukustutust, mis arvestas puhastustulest 5000 päeva maha. Sellisel päeval tähendas see, et ei tohtinud süüa ega vett juua, kuni inimene oli järgmisel päeval armulauast osa saanud. (Hiljem kirik muutis ära selle nõude.) Oli tavaline, et kindlatel päevadel aastas pidasid meie pere liikmed öö läbi kestvaid teenistusi. Heitsime kõik üheks tunniks kuju ette põlvili ja laususime Rosary't või teisi palveid. Paastuperioodil, enne lihavõttepühi oli samuti enesesuretamise periood. Mu vanemad olid Jumalat armastavad inimesed ja kõik toimingud nende elus olid Tema ümber koondunud. Neile oli kõige tähtsam meeldida Jumalale.
Kui olin kolme aastane, jäin väga haigeks ja arstid ei lootnud minu paranemist. Tõesti, mu isa tegi ettevalmistusi minu matusteks. Siis tõotas mu ema Jumalale, et kui ma jälle terveks saan, teeb ta kõik, mis suudab, et minust saaks preester, kes elab Tema nime austades ja toob teisi Tema teenimisele. Kohe peale seda leidis aset kiire paranemine ja minu taastumine oli täielik.
Saabus aeg minu esimeseks osasaamiseks. Kõige enam on mulle meelde jäänud katekismus - kiriku õpetused ja käsud, mida ma kõige raskemini leidsin kokku sobivat sellega, mida teadsin evangeeliumidest.
Preester luges peatüki ühest evangeeliumist või läkitusest enne pühapäevast teenistust ja ma elasin iga kord sellesse sisse. Kord, kui olin seitsme aastane, tulime ühel ilusal talvepäeval kirikust koju. Päike säras heledalt ja umbes paarkümmend hobusaani järgnesid üksteisele. Kõigi nende saanide kellade helin ei lasknud eriti juttu ajada.  Sõideti vaikides. Siis küsisin emalt, miks Jeesus oli nii lahke inimeste vastu maa peal ja muutus nii alatuks peale taevaminemist.
„Mis paneb sind niimoodi küsima?“
„Miks peaks hea Jumal põletama inimesi sadu aastaid puhastustules väikeste pattude pärast?  Ta ilmselt ei käitu oma sõnade järgi. Sina ja isa teete nii, nagu õpetate - miks Tema mitte? Sina õpetad meile andestama üksteisele meie eksimused. Kas ei peaks ka Jumal täielikult andestama?“
Kui vaatasin emale otsa, nägin, et selline mõttekäik hämmastas teda. Mu isa püüdis teda kõrget autoriteeti ilmutades aidata: „Vaata, poeg, nagu su preestrist onu Felix ütles kord - Jumal vihkab pattu niivõrd, et aitamaks inimestel sellest ära pöörduda, on Ta määranud selle eest suure karistuse. Pealegi teab meie Püha Isa Paavst teist head põhjust, miks Jumal kasutab puhastustuld ja me ei peaks ometi Paavsti autoriteeti kahtluse alla panema.“
Mõeldes aina ümbermoondumise doktriinist, võtsin selle omaks, nagu iga laps selles vanuses, uskudes, et püha õhtusööma ajal preester muudab leiva ja veini Kristuse ihuks ja vereks. Ent lihavõtte pühapäeval, 1937. aastal, kui mu ema suri, kuulsin ma midagi, mis pani mind teisiti mõtlema.
Preester luges ühest evangeeliumist Jeesuse ülestõusmisest. Mis mind paelus, oli see, et Jeesusel tuli kõvasti vaeva näha, veenmaks jüngreid, et Ta on ikka tõesti surnuist üles tõusnud - et Ta on reaalne olend, lihast ja luust ja mitte vaim. Mitmed huvitavad küsimused tikkusid mulle pähe.
Kas võib olla, et taevas on reaalne paik, nagu maa, kus luust ja lihast inimesed elavad tegelikku elu, mitte ei ole pilvedel hõljuvad vaimud? Aga kui Jeesus ei ole vaim, kuidas ta saab siis pühitsetud armuleivas asuda?
Küllap võib mõnele olla raske mõista, kuidas väike laps võis kaotada usu Jumalasse ja pöörduda religiooni vastu, nagu mina. Võib-olla suudan seletada, mis toimus, jutustades mõnedest vahejuhtumistest.
Noormehena avaldas mulle sügavat muljet kõik, mida täiskasvanute elust kuulsin ja nägin. Meie kodu oli rahu ja rõõmu paik. Mu vanemad andsid meile head eeskuju, kuidas inimesed peaksid koos elama. Nad olid hoolivad ja vastutulelikud teiste vastu ja ootasid meilt andestamist ja lahkust teiste suhtes.
Üks juhtum hämmastas mind eriti. Neil päevil ei kasutanud inimesed oma autosid talvekuudel ja vahel nõudis hulga tööd, et auto uuesti sõidukorda seada. Mu isa otsustas kasutada mehaaniku teeneid, kes elas Edmontonis ja sõita mõneks päevaks sinna, et oma A-mudeli Ford temal lasta korda teha. Enne ärasõitu ütles ta: „See mees on protestant, aga väga tore inimene ja suurepärane mehaanik. Nüüd kuulake mind, lapsed. Võib juhtuda, et kui loeme hommikul enne sööki Angelus-palvet, ei võta tema sellest osa. Palun, ärge jõllitage teda ega hoopiski ärge esitage talle kimbatusseajavaid küsimusi tema usuliste vaadete kohta. Kas saite aru?“  Seda öeldes oli ta pilk suunatud minule. „Jah, isa,“ vastasime kooris.
Kolm päeva töötas mees auto kallal ja ma   jälgisin teda naudinguga. Ta oli kõike seda, mida isa oli rääkinud ja rohkemgi veel. Lahke inimesena tundus isegi, et tal oli hea meel minuga suhelda. Ka ei kasutanud ta vandesõnu.
Mu isal oli kolm farmi ja loomulikult palgatud hulga mehi. Palju kordi kuulsin, kui ta otsustas uusi inimesi värvata, teda ütlemas: „Sõber, ma tean, et me koos võime kenasti läbi saada. Mulle pole raske meelejärgi olla. Aga ühte asja ma palun, et sa iial ei unustaks. Minu abikaasa ja mina ei talu inimesi, kes meil töötades Jumalat või pühakuid kiruvad. Meil on lapsed, keda me püüame jumalakartuses üles kasvatada. Nii et jälgi oma sõnu.“ Pidamata tema nõuet miskiks, unustasid nad endid töö käigus ja kutsusid vandumise saatel alla kõiki pühakuid...
Ent kui protestandist mehaanik lõi sõrmed ära või kriimustas end kusagilt, ütles ta vaid: „Oh, küll on valus!“
Angeluse ajal leidsin, et ta oli palju aupaklikum kui meie. Kui isa ütles: „palugem“, langetas ta pea, sulges silmad ja pani käed kokku. Meie ei sulgenud kunagi silmi ja vuristasime palve nii ruttu läbi kui saime.
Kui mees lahkus, tegi üks asi mulle kõvasti muret ja ma ei saanud seda peast välja. See oli fraas katekismusest, mis mulle meelde oli jäänud. „Hors de L'eglise Catholique et Romaine il n'y a point de Salut“. Tõlkes kõlab see nii: „Väljaspool Rooma Katoliku Kirikut pole lunastust.“ Mu emale tundus, et miski teeb mulle muret ja ta tundis huvi.
„Ema, kuhu head protestandid peale surma satuvad?“
„See on hea küsimus, poeg, miks sa seda küsid?“
Tsiteerisin talle, mida katekismusest meelde olin jätnud. Ta ütles, et ei tea ja soovitas onu käest küsida, kui ta meile külla tuleb. Minu küsimus pidi ka temale muret tekitama, sest õhtusöögi ajal ütles ta isale, millest meil juttu oli ja küsis tema arvamust asja kohta. Isal polnud palju öelda, aga ta kommenteeris, et tema arvates Jumal ei jäta head inimest taevariigist välja, vaatamata sellele, kas ta on katoliiklane või protestant. Tõenäoliselt juhatavad inglid hea protestandi, kui ta sureb, läbi tagaukse.
„Protestantidel ei ole au saada püha Peetruse tervitust isiklikult. Nad ei peaks ootama, et neid koheldaks kui väljavalituid. Peale selle, nende esiisad tegid suure vea, jättes katoliku kiriku ja kõigil järglastel tuleb sellest aru anda.“  Kuigi ma leidsin selle seletuse korrektse olevat, keerlesid need tõsised sõnad jätkuvalt mu peas: „Väljaspool Rooma Katoliku Kirikut ei ole lunastust.“
Möödusid mõned kuud ja lõpuks saime kuulda, et mu preestrist onu tuleb kõiki sugulasi külastama. Palusin oma isa, kui ta nõus on ja sobiv juhus avaneb, küsida onu Felixi käest heade protestantide kohta.
Kui olime juba mõnda aega vestelnud, pöördus isa mu onu poole ja küsis: 
„Felix, ütle mulle, kuhu lähevad head protestandid peale surma?“
„Miks sa küsid?“
Isa seletas mu küsimust katekismuse valguses vaadatuna.
„See, mida Roger tsiteeris teile katekismusest, on õige,“ vastas onu Felix. „Katoliku kirikuta ei saa olla lunastust, hoolimata sellest, kes inimene on.“ Tema väide päästis valla kenakese arutelu sel teemal. Minu isa ütles, et see poleks Jumalast päris aus, mitte lasta häid protestante taevariiki, samal ajal kui onu ägestudes kinnitas, et heade protestantide hinged satuvad peale surma kindlapeale põrgu eeskotta. See on paik, kuhu lähevad ristimata laste hinged peale surma.
„Üht ma tean,“ tegi ta kokkuvõtte. „Kooskõlas kiriku õpetusega ei pääse ükski protestant, ei hea ega paha taevasse ega saa Jumalat näha. Ja pidage silmas, mina ei tee reegleid, ma ainult õpetan neid. Kui oleks mingi võimalus, kuidas protestant saaks taevariiki, küllap meie püha isa Paavst ütleks meile seda.“ See kogemus pani mu mõtteisse suure küsimärgi Jumala õigluse kohta.
Läks aeg ja mõni aasta hiljem tõusis küsimus Jumala õiglusest jälle üles. Ühel ilusal juuliõhtul peatas keegi mööduja mu vanemad ja teatas, et naaber suri äkitselt töötamise ajal, viie miili kaugusel kodust. Üks lause tekitas ärevust kõigis juuresolijais: „Ta suri, ilma et oleks preestrilt viimset sakramenti saanud.“ Mainides, et surnu vend tõi laiba koju, lahkus ta pead raputades ja korrutades: „Kahju, kahju, kahju...“
Ma mäletan seda vahejuhtumit, nagu olnuks see eile. Varsti liikus lagunenud hobuveok aeglaselt mööda teed. Surnukeha oli kaetud vaibaga, hobusemees istus vankriäärel, jalad üle serva kõlkumas, näos väljendumas meeleheide. Mõned naabrid, kes olid tulnud telefoni kasutama (meil oli üks kahest ainukesest telefonist ümbruskonnas) istusid koos meiega koja ees. Kui surnu oli meie majast möödunud, väljendas ema oma kahjutunnet: „Olnuks tal ometi preester tema surmapatte andeks andmas, et ta end põrgutulle minemas ei leiaks. Loodame, et ta hingel olid vaid tavapatud.“
„Me peaksime mõned dollarid kokku panema ja tema hinge rahusse pühitsemiseks missa korraldama,“ ütles isa. „Ma ei kujuta ette, et ta lesk ja lapsed selleks võimelised oleksid.“  
Üks naabritest ütles: „Mulle tundub, et teie saaksite raha kokku hoida. Kaldun arvama, et tema hing on põrgutules. Vaadake, mr ja mrs Morneau, see mees teadis, et ta käed pole puhtad. Tahan öelda, et ta võttis korduvalt asju, mis polnud tema omad.“ 
„See on üsna kõva süüdistus,“ vastas isa, „ja kui sa pole võimeline seda tõestama, peaksin paremaks, kui sa üldse midagi ei ütle.“
„Ma ei tahaks seda öelda, aga kas sa mäletad, kuidas eelmisel aastal, umbes samal ajal ei suutnud sa palgiveo ketti leida, mille just äsja olid ostnud. Kui sa lähed tema aita, ühte kohta, siis sa näed oma ketti. Nägin seda seal mõne päeva eest. Ma ütlesin talle seda ja ta vastas, et ta laenas seda sinu käest, aga sina ei tea seda.“
Mu isa oli mõne hetke rabatud, siis aga, saades enesevalitsemise tagasi, ütles: „See oli mulle suureks uudiseks. Kuulake kõik, ma tahan et te teaksite, et Jumala ees ma annan surnud mehele keti, mille ta minult laenas, isegi kui tal kunagi polnud plaanis seda tagastada. Kui ta võttis minult midagi muud, mida ma ei tea, annan ka selle talle. Sel moel on ta vaba igasugu hukkamõistust, mida ta võis Jumala silmis enese peale võtta.“
„Ma ei arva, et ma oleksin lugupidamatu Jumala vastu,“ vastas naaber, „aga praegu tundub, et sa oled lahkem kui Tema ise. Pean märkima, et see on kõige suuremeelsem žest, mida ma kunagi kuulnud või näinud olen. Tõepoolest, sa oled esimene inimolevus, kes võtab Jumala eest hinge põrgutulest ära ja paneb ta puhastustulle, kuni ta on küllalt puhas, et taevariiki pääseda.“
See sündmus jättis minusse sügava jälje. Palju päevi keerles see vahejuhtum mu meeltes. Kui arutlesin selle üle, nõustusin naabriga, et mu isal on üllam iseloom kui Jumalal, keda ta teenib. Tegin järelduse, et Jumal on vähema lahkusega, sest ei pane inimesi puhastustulle, kui sugulastel ei ole raha missa läbiviimiseks.
Kogemus, mis pani mind lõplikult Jumala vastu pöörduma, oli seotud mu emaga. 1937.aasta kevade veetis ema haiglas operatsiooni järgselt. Mõne nädala järel saatsid nad ta koju allesjäänud päevi ära elama. Olles kõigest 12-aastane, olin väga kergesti mõjutatav. Kord koolist koju tulles astusin tema magamistuppa, et teda laubale suudelda, nagu iga päev olin teinud. „Istu,“ ütles ta. „Tahan midagi öelda, mis tundub, on meile mõlemale tähtis. Sa tead, et mul on vähe jäänud elada ja ma tahan, et peaksid meeles selle väikese nõuande. Kui sa käid oma eluteed, hinda inimeste lahkust sinu vastu. Täna neid, olgu see või klaasi külma vee eest. Inimesed, kes väljendavad tänu väikeste teenete eest, saavad suure tasu.“
Tol ajal oli kombeks surnut koju, mitte matusesaali vaatama tulla. Kolm päeva käisid sõbrad, sugulased ja naabrid viimset austust avaldamas ja ema hinge eest palvetamas. Matusepäeval arvasid paljud, et meie ema on taevas, Jumala kõrval, sest ta oli nii palju Rosary palveid lugenud. Mis meile aga kõige enam rõõmu tegi, oli see, et isa kavandas gregoriaanliku missa ema hinge heaks. Nagu onu Felix selgitas, on gregoriuse missa kõige imelisem asi, mis lahkunud hingele osaks saada võib. Ta seletas, kuidas paavst Gregorius, kes oli eriliselt keskendunud puhastustulle minevatele hingedele, oli selle välja töötanud.
Perekond organiseeris kolmesaja missa pidamise erinevates kihelkondades, kogudustes ja kloostrites ühel ja samal ajal. Neil pidi olema lunastav jõud, mis viib hinge otse taevasse, nii et ta ei pea puhastustule leeke nägema.
Samal päeval kuulsin, et gregoriaanlik missa maksab ühe dollari, nii et kogu korraldus läheb maksma 300 dollarit.  Mulle tuli mõte, et me oleme õnnelikus seisus, et mu isa on võimeline aitama mu ema hinge kenasti taevasse. Siis meenus mulle naine, kes suri meie kihelkonnas kuue kuu  eest. Kuna tema pere oli liiga vaene, et ühtki missat pidada, pidi tema hing leekides kannatama. Tema matusetalitus lõi mu isa kõvasti endast välja, kuna ta oli meie kihelkonna heaolukomitee liige. Hiljem, kui ta istus maha, et õhtust süüa, otsustas ta äkki toidust loobuda. Ema, märgates tema tuju, küsis, kas midagi on pahasti.
„Jah, ma mõtlesin just sulle rääkida. Veetsin suure osa pealelõunast kirikunõukogus, koos teiste heaolukomitee liikmetega. Arutasime vaeste probleeme meie kihelkonnas. Peamine arutluspunkt oli kirstu ostmine vanale Annie'le. Ma polnud vastu, et hoida kokku veidi raha, aga kui isa Paquin küsis matuste korraldajalt, kui palju me säästame, kui võtame kirstult krutsifiksi ja käepidemed ära, läks mul hing täis ja ma tahtsin heale isale mõned kõvad sõnad öelda. Ent ma hoidsin austusest end tagasi. Et vaidlusele lõppu teha, ütlesin, et ma maksan hinnavahe kinni. Selliseid asju juhtub minuga vahel. Kurb ja kahetsusväärne on olla vaene praegusel ajal, eriti kui tuleb surra.“
Kui mõtlesin mõlema vahejuhtumi üle, ei saanud ma lahti tundest, et Jumal on kõige ebaõiglasem, lubades vaesusel jätkuvalt tulla meie maailma. Aja möödudes kaotasin usalduse Jumala ja kiriku vastu ja ma otsustasin mitte tegemist teha kummagagi, kuni olen küllalt vana, et omaette elada. 1937. aasta lõpul saatis ema meid vend Edgariga kooli, mida pidasid L'Hotel Dieu de St.Basili nunnad. Ma sain veel suure  hulga religioosseid juhtnööre, mis vaid kõvendasid mu südant. Kõrvalseisjatest ei aimanud keegi minu sisimas toimuvat konflikti. Sammhaaval eemaldusin ma viha ja vastikusega Jumalast. Mõni aasta möödus veel, algas teine maailmasõda ja ma sain kutse tulla oma maad kaitsma.

3. peatükk

RETK ÜLELOOMULIKKUSSE

Canadian Merchant Navy paelus mind, sest keegi tuttav, kes oli ühinenud nendega, rääkis, kuivõrd ta seda naudib. Kui Royal Navy ja Air Force sind valvavad (kaupmeeste laevad olid relvajõudude eluliin), annab see turvalise tunde. Kaks ja pool aastat töötasin erinevate laevade masinaruumides, kuhu mind oli määratud, enamasti katlakütjana. Mäletan, kuidas vahetusse tulles ütlesin endale: loodan, et ükski torpeedo  ei lenda siia katlasse, kuni ma siin olen. Suur hulk mehi, keda ma tundsin, hukkusid merel. See kogemus kaubalaevastikus muutis mind inimeste ja Jumala suhtes veelgi kalgimaks.
Peale sõda oli Montrealis raske head töökohta leida, sest tuhanded desarmeeritud valgusid tööd otsides linna. Otsustasin kaubandust õppida, midagi, mis pakuks naudingut ja oleks loominguline. Ma ei tahtnud tööd lihtsalt palja raha pärast. Seepärast otsustasin võtta aega, et olla kindel - kui teen valiku, siis saan ka sellest rõõmu tundma. Vahepeal, et aega täita, võtsin vastu töö Windsor Bowling Alley's, mis asus Ste.Caterine Streetil. Tol ajal oli see üks kenamaid paiku Montrealis selliste lõbustuste jaoks. Olin piljarditoa mänedžeri assistent. Töö ei olnud raske, ma kohtusin väga paljude huvitavate inimestega ja see oli hea ajaviide. Ma ei olnud seal kaua, kui sisse astus vana semu, kellega koos kaubalaevastikus seilasime. Rõõmustades, et oleme mõlemad elus, sõime koos õhtust ja rääkisime paljudest asjadest.
Üks asi, millest mu sõber Roland suure entusiasmiga rääkis, oli tema uus huvi üleloomulikkuse vastu. Ta rääkis, kui õnnelik ta on, et tutvus inimestega, kes kuuluvad ühingusse, mis on ühenduses surmaga. Spiritistliku seansi ajal oli Roland vestelnud oma isaga, kes suri, kui Roland oli vaid kümne aastane. Isa vaim oli andnud talle palju nõuandeid tuleviku suhtes. Ehkki oli huvitav kuulata tema kogemustest üleloomulikkusega, tekitas see minus veidra tunde. Siis küsis tema, kas ma tahaksin mõnest seansist osa võtta.
„Võib-olla saaksid seal oma surnud emaga rääkida. See ju meeldiks sulle, kas pole?“
Tema entusiasm vähenes pisut, kui ta taipas, et olin nii šokeeritud, et ei suutnud vastata. Peale mõnesekundilist vaikust ta jätkas:
„Ega sa ometi kardaks oma lahkunud ema hingega rääkida?“
Kuidagiviisi suutsin öelda, et ei, aga ma tahaks veidi aega selle üle järele mõelda, sest pole sellistest asjadest kunagi varem mõelnud. Ta vaatas mulle otse silma ja ütles: „Morneau, sa kardad. Ma võin seda su pilgust öelda, see on sulle näkku kirjutatud. Mees, sa oled kõvasti muutunud sest ajast, kui sind viimati nägin. Roger Morneau, keda mina tundsin, ei kartnud midagi. Mulle meenub aeg, kui me sinuga olime koos kuue teise uustulnukaga dekimadrused. Esimene abi tuli ja ütles, et vajab vabatahtlikku, kes läheb üles ja värvib peamasti ülemise osa ära.
„Kes teist tahaks üles minna? Kõrgust pole palju, vaid 70 jalga. Aga sel inimesel peab olema kõva närv. Kui ta üles jõuab, peab ta käed lahti laskma ja kõhuli tipu peal lamades (selle läbimõõt oli 2 jalga) alumist poolt värvima.“  Kõik me olime surmani hirmul sinna üles mineku mõtte ees ja tundsime kergendust, kui sina ütlesid esimesele abile, et sa tahad minna. Julgusest rääkides, semu, seda sul oli! Nüüd ütle mulle, kas pole sinust argpüks saanud, et minuga koos järgmisele seansile kardad tulla?“
Peale seda lühijutlust ma enam ei keeldunud. Järsku tahtsin olla see Roger Morneau, kes midagi ei karda. Olin konksu alla neelanud...
Nii leidsime ühel laupäeva õhtul endid koos sõbraga majast, kus auväärsed külalised olid kogunenud seansist osa saama. Üks paar paistis eriti austatud ja oodatud olevat. Mees oli elukutseline meelelahutaja. Ta oli jazzansambli liider, endiselt väga nõutud. Nende ansambel mängis kõige elegantsemates ööklubides.
Hiljem, kui seanss hakkas lõpu poole jõudma ja mõned külalised valmistusid lahkuma, ütles muusik oma naisele:
„Kallis, mis sa arvad, kui läheks nüüd ära, on juba üpris hilja?“
Naine suhtles parajasti vaimuga, kes tundus talle kõige huvitavam.
„George, miks sa ei lähe koju puhkama? Ma jään veel veidi kauemaks ja lasen Belangersitel end koju viia.“ Mees nõustus tema ettepanekuga ja sättis end minekule, nagu mina ja Rolandki. Välja jõudes pöördus George meie poole:
„Kas semud on ratastel?“
„Ei, me läheme paar kvartalit edasi trammi peale,“ vastasin.
„Mul on heameel teid sinna viia, hüpake peale.“
Õhtu käigus oli välja tulnud, et me mõlemad olime kaubalaevastikus teeninud. Seansi ajal kutsuti välja üks Rolandi kaastöölise vaim, kes sai surma, kui nende laev uppus.
Kui istusime George'i autosse, hakkas ta huvi tundma ohtude vastu, mis meie töös sõja ajal olid. Ent mitte kuidagi ei jõudnud me oma sihtpunkti. Siis tegi ta ettepaneku:
„Mis oleks, kui läheks restorani, sööks natuke ja samal ajal te räägiksite mulle oma seiklustest sõja ajal? Need kütkestavad mind. Ma teen välja. Siis viin teid koju.“
George sõitis Ste.Catherine tänavale. Seda kanti tunti kohalike seas kui Montreali gurmaanide restoranide piirkonda. Ta juhtis oma Cadillaci oma lemmiksöögikoha juurde ja parkis musta Lincolni taha, öeldes:
„Joe on siin. Ta on selle koha omanik, tore sell.“
Kui sisenesime, ütles majaemand, et ootaksime jalutussaalis, kuni laud vabaneb. Kuni seal ootasime, märkas Joe George'i juba eemalt ja tuli teda tervitama. Saades teada, et ootame lauda, teatas Joe, et ei pea ootama. Telefonikõne mõne minuti eest oli just tühistanud tellitud laua. Võisime selle võtta. Järgnesime omanikule, kes võttis sildi 'reserveeritud' laualt ära ja pani meid istuma. Ettekandja tõi meie tellitud joogid ja teatas, et peame oma toiduga pisut kauem ootama, sest koht on üle rahvastatud. George palus veel ühe oma lemmikjoogi, et aega täita. Siis vastasime tema küsimustele kaubalaevastiku kohta ja rääkisime oma huvist ja tegemistest spiritismis.
Läks tohutu hulk aega, enne kui meie toit toodi ja me tarvitasime ära veel ühe portsu jooke. See tõi George'le jututuju, mis pani teda palju asju ütlema, mida ma kahtlen, et ta normaalses seisus oleks maininud. Näiteks küsisin, kas ta tahaks natuke rääkida, kuidas ta oma alal nii kuulsaks on saanud.
„Pole vastu sugugi,“ ütles ta. „Ma räägin teile oma edu tõelistest põhjustest, mida isegi mu abikaasa ei tea. Aga te peate lubama, et peate selle rangelt saladuses.“ Me kinnitasime talle, et mida ta iganes mainib, jääb meie vahele.
„Kas te, semud, teate midagi vaimude kummardamisest?“
„Mina küll mitte, miks te küsite?“ Minu küsimusele vastamata uuris ta: „Kui kaua teie juba nõidusega tegelenud olete?“
„George, ma ei saa aru, mida sa silmas pead.“
„Ma tahan teada, kui kaua te olete püüdnud surmaga sidet pidada?“
„Minu puhul mitte kaua,“ vastasin talle.
„Ma näen, mehed, et teil on veel palju õppida, et üleloomulikusesse jõuda. Te mõlemad raiskate vaid aega, käies seal spiritistlikel seanssidel. Ärge saage valesti aru, neil on oma koht. Nad on hea ajaviide naistele, kes saavad kergendust usust, et mõni lahkunud lähedane võtab nende elu oma juhtimise alla. Teate, ainus põhjus, miks ma täna seanssi külastasin, oli soov oma naine õnnelikuks teha. Ma olen mitu korda aasta jooksul temaga kaasa läinud, et ta usuks, et hoolin tema huvidest - see on ainuke põhjus! Aga ta ei tea, et olen leidnud selle jõu tõelise allika, kus inimene saab tegutseda - see on vaimude kummardamine.“
Kõigest sellest, mida ta ütles, jäi üks mõte mu pähe pidama.
„George, kas sa võiksid selgitada, miks sa ennist küsisid, kui kaua me oleme püüdnud surmaga sidet pidada? Mida sa mõtled sõnaga 'püüdnud'?“  Ta naeratas, heitis pilgu kellale ja sõnas:
„On juba liiga hilja, et seda täna seletada, aga üht ütlen küll - te pole rääkinud surmaga.“ Siis hakkas ta uuesti oma isiklikku elu arutama.
„Aastaid tagasi tundus, et mul ei õnnestu oma ansamblit moodustada. Siis aga oli mul õnne ja ma tegin tutvust deemonite kummardamisega. Ja selle võimsa jõu abil  olen saanud kõik, mida eales olen vajanud. Loomulikult õppisin selgeks kõik tarvilikud rituaalid, mida vaimude ees on vaja sooritada, et asjad oma kasuks tööle saada.“  Üle ta näo valgus lai naeratus. „Sellest päevast alates saatis mind ja mu ansamblit kiire edu. Saavutasime tuntuse üleöö. Ilma mingi vaeva või meiepoolse osavõtuta avastati ja ülistati meid kui selle kandi üht suurimat bändi. Olime linnas kõneaineks. Juhtivad raadiotegijad arutlesid meie üle ja imelühikese ajaga olime tipus.“
George võttis veel ühe lonksu oma klaasist, tõmbas mahvi suitsu ja jätkas:
„Sellest peale olime pidevalt otsitud ja nõutud. Raha voolas sisse, meie honorarid olid selle ala kõrgeimad. Inimestele meeldib meie muusika järgi tantsida. Tõesti, vaimud võtsid kontrolli meie üle - teisiti öeldes, asusid meisse elama, andsid meile energiat ja tulemuseks me andsime selle energia inimestele. Neile meeldis see, mida nad said ja nad pöördusid selle juurde jälle tagasi.“  Nõjatudes tahapoole ja süüdanud uue sigareti, itsitas ta pisut ja ütles:
„Teie, poisid, saite seda kuulda! Mul oli kuu aja eest raadios intervjuu ja ma sain sellest tõelise naudingu. Seal oli kuus tipptegelast Montreali ja Toronti raadiojaamadest. Kõik, mida ma ütlesin, tundus neid lummavat. Ma olin hämmastunud oma enese kiiretest vastustest. Ma pole kunagi elus nii teravmeelne olnud. Ja ma nautisin seda tähelepanu, mida nad mulle osutasid. See oli peaaegu et jumaldamine. Peale selle püüdsid nad kogu asja tagamaid ära mõistatada ja kui me lõpuks lahkusime, polnud nad midagi saavutanud.“ Vaadates kella, ütles ta:
„Semud, on juba väga hilja. Mis te arvate, kui vuraks nüüd koju?“ Oodates, kuni arve tuuakse, ütles ta:
„Seda minu edu on kerge mõista, kui inimene saab aru vaimude vägevast jõust ja protsessist, kuidas seda jõudu enda heaks tööle panna.“
Olime Rolandiga hämmingus kõigest, mis ta meile rääkis ja ma palusin, et ta koduteel veel sellest räägiks. “Ma arvan, et ma räägin teile oma kogemustest, sest usun, et otsite midagi võimast, et elus edu saavutada. Ja ma tean, et te ei leia seda, külastades selliseid seansse, nagu täna õhtul. Ma asetaksin küsimuse sedasi: Miks te tahate mängida madalamas liigas, kui võiksite olla kõrgliigas?“
Mu sõber küsis, kuidas saada vaimude maailmas kõrgliigasse.
„Te olete kaks vahvat noormeest,“ vastas George, „ja olete palju teinud meie maa heaks. Ma korraldan nii, et te mõlemad saaksite osa võtta meie järgmisest vaimude kummardamise assambleest.“
George heitis pilke siia-sinna, tundus nagu kahevahel olevat ja sõnas lõpuks:
„On üks punkt, milles tahan kindel olla. Oletan, et te oma elus Kristust ei kummarda, on nii? Küsin seda sellepärast, et meie hulgas ei saa olla kedagi, kel on mingitki poolehoidu Kristliku Jumala vastu, sest see oleks hukatuslik.“
Kinnitasime mõlemad, et oleme Jumalat neednud ja läinud sinnamaale, kust enam tagasi ei pöörata.
„Ma sain sellest täna õhtul aru,“ jätkas ta. „Sellest, et väljakutsutud vaimud näisid teid kohalolijaist kõige enam soosivat. Ma loodan, et mu küsimus teid ei pahandanud. Ma küsisin seda selleks, et täiesti kindel olla, et te olete väärt kutid.“
Ehkki ma mõnevõrra tõrksalt vaimude-kummardajate kokkutuleku külastamisse suhtusin, polnud sõber Rolandil mingit kõhklust. Ta põhjendas, et kuna me niikuinii läheme põrgu igaveseks põlema, võiks tutvuda mõne seltskonnaga enne lahkumist. Mina oletasin, et George ei pruugi meiega enam ühendust võtta, kuna ta oli purjus ja tõenäoliselt ei mäleta hommikul pooli asju, mida eelmisel õhtul rääkis. Ent mõne päeva pärast helistati meile mõlemale ja kästi järgmisel õhtul kell kaheksa valmis olla, et ta võiks meid peale võtta.
See 'unustamatu' õhtu algas sellega, et George toppis meisse suure hulga üksikasju salaühingust, millesse ta kuulub. Ta ei olnud kiire sõitja, tundus, et ta ei tahtnud trammistki mööda ajada. Tegime tee peal vist oma sada peatust. Nii oli meil küllalt aega vestelda, enne kui sihtpunkti jõudsime. George ütles, et me ei peaks imestama, kui kohtame seal mõnd Montreali tähtsat ja edukat inimest ja nimetas pool tosinat kõige kuumemat nime. Tema teade üllatas mind sedavõrd, et ma peaaegu uskusin seal näha saavat hulka karmi iseloomuga tüüpe. Aga vastupidi, kõik olid üllatavalt kenade maneeridega, suurepäraselt riides ja veetlevad isiksused. Nad jätsid mulje, et tunnevad meid ammu ja me oleme osa sellest grupist.
Koosolek algas umbes veerand tundi peale meie saabumist. See oli rohkem informatiivne. Inimesed rääkisid, millised fantastilised saavutused neil vaimude töö tulemusena on, peamiselt suurtest kasumitest äritegevuses. Nad saavutasid seda tänu võimele kasutada vaimude abil selgeltnägemist ja telepaatiat inimeste otsuste mõjutamisel.
Üks mees rääkis, kuidas ta astroloogina ennustades sai väga rikaste inimeste nõunikuks nende investeeringutes ja seeläbi ka ise rikastus. Ta rääkis, kuidas vaim hõljus tema juures iga istungi ajal, andes täpset informatsiooni (mis oli talle kuuluv, kliendile mitte), millal ja kuidas raha paigutada.
„Neil rikastel on mõte raha paigutada,“ rääkis ta, „mul on teadmised, kuidas seda kasulikult teha.“
Mu sõber, olles kuuldu mõju all, küsis, kas ta ei karda, et teda võidakse tulude jagamisel tüssata?
„Ma nõustan protsendi alusel investeeritud tuludest. Nagu te isegi hästi teate, on astroloogia vaid peibutis asja juures. Ei, ma ei muretse. Minu majavaim hoiab mu heaolul silma peal. Ma toon näite. Üks abielupaar püüdis mind tüssata ühes üsna kasulikus tehingus, kust mul oli oma osa saada. Nad andsid mulle tšeki üsna kopsaka summaga ja ma jäin rahule. Aga mu koduvaim soovitas küsida, millal nad kavatsevad ülejäänud 1700 dollarit anda, mis teeks kokku minu õige osa selle tehingu tulust. Naine kahvatas ja mees oli kohkunud. Ta selgitas kähku, et tal polnud mingit plaani mind petta ja ma saan raha 24 tunni jooksul kätte.“
Peale iga eduka loo jutustamist tänas ja kiitis inimene konkreetset vaimu nimepidi ja nimetas teda korduvalt oma elu isandaks.
Selle aja sees, mis ma olin seotud satanistidega, panin tähele, et oma tunnistustes, kuidas vaimud on nende heaks töötanud, nimetasid nad deemoneid tihti nimega „issand jumal“. Näiteks ütles üks: „Oli imeline näha issanda jumala Peeltsebuli jõudemonstratsiooni minu heaks tol päeval.“
Või üks teine küsis: „Sam, kuidas sul vahepeal on läinud?“ Vastus oli: „Tõesti hästi, tänan. Jumalad on mu elu imeliselt tasustanud.“
Tol õhtul jättis üks inimene mulle eriti sügava mulje. Ta oli meditsiinidoktor ja selgitas, kuidas vaimud on andnud talle suure  hüpnotiseerimis- ja tervendamisvõime, kaasaarvatud oskuse valu eemaldada ja verejooksu rasketes haavades peatada. Ta rääkis mõned vapustavad lood oma tervenenud patsientidest ja teatas siis, et peab minema alla palveruumi.
„Vabandage mind, sõbrad,“ ütles ta. „Pean minema oma pühendumist jumal Nehustanile ilmutama. Ma sõltun tema eluandvast väest oma patsientide tervendamisel.“
Tund peale kohtumise algust ilmus keegi hilineja. Hulk inimesi tervitas teda, pöördudes tema poole nimega Charmer (võlur). Kui me hilja õhtul koju sõitsime, küsisin George'ilt:
„Kes see mees oli, kes hiljem tuli? Mõned kõnetasid teda kui Charmer. Kas sel nimel on mõni eriline tähendus.?“
„On, aga ma ei saa temast praegu teile midagi rääkida. Kui te olete juba mitmeid meie kooskäimisi külastanud ja olete grupi liikmed, tuletage mulle meelde, et ma temast räägiksin. Ta on lummav isiksus. Meie seas usutakse, et ta on suurim võlur ja hüpnotisöör, kes kunagi Montreali kandis on liikunud. Muide, semud, mul oli heameel näha, kuidas teid täna õhtul omaks võeti. Saage aru, me oleme tihedalt seotud grupp. Ausalt, mul võttis hulk aega ja vaeva, et tohiksin teid endaga kaasa võtta. Kõigepealt loobusin privileegidest. Seejärel ilmudes nõunik-vaimu abil meie liidrile, kes on puhkusel  USA-s, sain telefoni teel lubava vastuse ja tee oli lahti, et võiksite meiega olla ja lõpuks ka ühingu liikmeks saada. Räägin teile kunagi hiljem sellest rohkem.“
Tundsin ennast veidi ebamugavalt, kui George ütles, et minust on saamas üks  nende hulgast. Roland rõõmutses kõige üle.
„Mõne külastuse järel viin ma teid alla meie palvetamisruumi vaatama. Ma usun, see avaldab teile muljet. Igatahes ei ole teil võimalik jumalate kummardamise tuba külastada, kuni preester on tagasi ja vaimud oma heakskiidu andnud.“
Kohtumine toimus eramajas, luksuslikus Montreali residentsis. Kui olime esimesel korrusel, võisime õrnalt kuulda keldrikorruselt tulevat religioosset muusikat, mida Indias võib kohata. Pidevalt läksid mõned inimesed trepist alla ja naasesid umbes 30 minuti pärast või veidi hiljem. Selle tegutsemise peale kallutas George end minu poole, kui sohval istusime ja ütles vaikselt. „Meie kummardamistuba on all. Ma räägin sulle sellest hiljem, kui ära läheme.“
Umbes kuus nädalat peale seda, kui kohtasime meest, keda hüüti Charmer, palusin George'i, kas ta ei tahaks temast rääkida.
„Oo jaa, sõbrad, te peaksite kuulma sellest lummavast isiksusest. Aga enne ma tahaksin teile meelde tuletada, et me oleme üldiselt öeldes grupp seadusekuulekaid kodanikke. Ma ei tea meie seast kedagi, kes ei annaks särki oma seljast, et kedagi aidata. Ja me ei kasuta kunagi inimeste kallal ära ülekaalu, mida vaimud meile on andnud. Aga Charmeri puhul - vaadake, ta on pisut erinev kõigist ülejäänuist. See väljendub selles, et tal on üks iseloomunõrkus ja seetõttu kasutab ta oma suurt hüpnoosivõimet või annet sellisel moel, nagu ei peaks. Ma ütleksin, et ta on veidike suunataju kaotanud. Ta on kaval ärimees, tal on kaks ööklubi ja ta on erakordselt edukas. Ja nagu ma juba ütlesin, ta on võimekas hüpnotisöör. Ta võib inimese vähem kui kümne sekundiga panna oma nõiduse alla või hüpnootilisse transsi, kui too nõustub talle otse silma vaatama. Kahe ööklubi omanikuna on tal suur hulk kontakte šou biznise inimestega.  Enamus ansambleid on ametis 4-6 nädalat, siis liiguvad mujale. Saime teada, et mõned ansamblid on pärast tema klubis esinemist laiali lagunenud või kaotanud ühe oma liikme. Ja väljalangeja on alati naine. Umbes kuue kuu eest tegi Montreali politsei reidi luksuslikku bordelli, kus kõik tüdrukud olid tema ööklubi endised meelelahutajad ja töötasid tema heaks. Saate aru, need tüdrukud poleks iial end sealt leidnud, kui nad poleks kellelgi lubanud end hüpnotiseerida. Selline isik ei saa kunagi hüpnoosi väest vabaks.

4. peatükk

JUMALATE KUMMARDAMISE TUBA

Rolandi ja minu külaskäigu ajal vaimude kummardajate koosolekule teatas George meile, et satanistide preester, kes tuli tagasi külaskäigult ühendriikidesse, on ka kohal. Ta oli kindel, et preester tahaks meelsasti meid näha ja kahtlemata viib meid jumalate kummardamise tuba vaatama.
Kui me sisenesime, tutvustati meid mõnedele, keda me varem polnud kohanud, seejärel jäime vestlema inimestega, kes tulid meile ilusat õhtut soovima. Üsna pea tuli preester sisse. Surunud inimestel kätt ja öelnud paar sõna, liikus ta meie poole. Kui ta meie juurde jõudis, ütles George: „Reverend, ma tahan sulle paari džentelmeni tutvustada.“
Me vestlesime veidi aega, mille käigus ta üllatas meid mõnede ütlustega. Näiteks, kui George mainis, et oleme kaubalaevastikus olnud, nimetas preester laevade nimed, millede peal olime ja lisaks mõningaid üksikasju, mida keegi teine teada ei võinud. Pean märkima, et see avaldas meile üsna sügavat muljet. Siis palus ta end vabandada ja ütles, et tahaks meelsasti õhtu jooksul meiega veel vestelda. Mitte lihtsalt ta sõnad, kogu õhk oli temast tulvavat salapära täis. Tal oli läbitungiv pilk, kiilaspea ja sügav, madal hääl, mida saatsid juhuslikud itsitused, kui ta rääkis. Üksnes tema kehamõõdud olid rabavad. Ma ütleksin et ta oli sama mõõtu viimase kindrali, Charles de Gaulle'iga.
Pärast üsna pikale veninud jumalatele pühendumist ühines preester uuesti meie sõbraliku vestlusega. Ta andis meile teada, et vaimud olid talle öelnud, kui väga nad meist hoolivad ja esitasid oma soovi, lasta meile osaks saada rikkalikult hüvesid.
Kui enamus inimesi oli lahkunud, kutsus ta meid jumalate kummardamise tuba vaatama. Et te paremini mõistaksite, kui jalustrabav ja peaaegu šokeeriv oli vaatepilt, mille sain, pean kõigepealt selgitama, milline oli mu katoliiklikust kasvatusest tingitud ettekujutus Saatanast ja tema langenud inglitest.
Täiskasvanud rääkisid mulle lapsepõlves, et Saatan ja tema inglid on põrgutules maakera keskel, tegeledes lakkamatult surmapatuga haudaläinud hingede piinamisega mitmesugu hirmuäratavatel viisidel.  Vanemad esitasid meile kurje vaime kui poolinimesi, pool-loomi, kellel on kabjad ja sarved ja kes purskavad tuld välja. Kui sain teismeliseks, arvasin, et kogu see värk on naeruväärne ja sarnaneb sajanditetaguse ülearu aktiivse mõistuse väljamõeldisega, kes tahtis ebausklikke ja harimatuid ära kasutada. Lõpuks seadsin küsimuse alla selliste olevuste, nagu Saatan ja tema inglid olemasolu üldse.
Me liikusime preestriga trepist alla ja ta tundus rõõmustavat, et saab viia meid pühamut külastama. Minnes rääkis ta, kuidas vaim oli selle paiga arhitektuuriliselt kujundanud. Ta juhtis tähelepanu keerukatele ja väga ilusatele töödele piki trepikoda. Veel tänagi mäletan nikerdustega kaunistatud massiivseid käsipuid, oivalisi seinadekoratsioone ja hiigelsuurt kroonlühtrit alakorrusel. 
Ruumikas pühamu rabas mind oma aulisusega. Õhku täitis müstiline salapära, jättes mulje, et suur mõistus on tööd teinud, et lummata inimese meeled nii, et ta reageeriks aukartuse ja alistumisega, ilma küsimusi esitamata.
Ruum oli üliuhke ja maagiline. Kõikjal oli kulda. Laearmatuurid ja paljud muud esemed olid sellega kaetud või kaunistatud. Preester ütles, et mõned asjad on läbini puhtast kullast. Ehkki paik ei olnud eredalt valgustatud, näisid kuldasjad hiilgavat ülimas toreduses.
Ent ma arvan, et suur hulk imeilusaid õlimaale köitis mu tähelepanu kõige enam. Seintel rippus ligikaudu 75 maali, umbes 48x30 tolli. Preester ütles, et kui meil on mõni küsimus, oleks tal heameel vastata.
„Kes on need kena väljanägemisega inimesed nendel portreedel?“ küsisin ma.
„Need on jumalad, kellest te kuulsite räägitavat tunnistuste koosolekul. Peanõunikud, nemad juhivad vaimude armeed. Peale seda, kui nad materialiseerusid, et lasta ennast fotografeerida, saime nendest ka pildid maalida. Kuna nad on suure au ära teeninud, panime iga portree alla väikese altari, et inimestel oleks võimalik nende auks küünalt ja viirukit põletada ja toimetada selliseid rituaale, nagu vaimudele sünnis.“
Kui me aeglaselt edasi liikusime, jõudsime altari ette, mille kohal rippus mast ja selle ümber oli keerdunud vaskmadu. Preester ütles, et altar on pühendatud jumal Nehustanile, kelle võimsusest me kuulsime arstilt meie esimesel kohtumisel. Ta jutustas suurtest imedest, mida vaskjumal tegi Iisraeli lastele, kui nad suitsetasid viirukit vaskmao ees, mille Mooses sajandeid tagasi valmistas (vt 2Kn 18:4).
Ruumi lõpus seisis suur altar elusuuruse maaliga, millel oli kujutatud majesteetlikku isikut. Minu sõbra pärimisele vastas preester, et see on pühendatud meie kõikide isandale.
„Keda te nii kutsute?“ küsisin.
Tema näos oli uhkust: „Jumal on meiega.“
Täna, kui meenutan seda pilti, olles seda palju kordi imetlenud, pean ütlema, et isikul sellel portreel olid näojooned, mis peegeldasid ülimat intellekti. Tal oli kõrge laup, läbitungivad silmad ja hoiak, mis jättis mulje temast kui tegutsejast, kelles on väärikust.
Preestri vastus ei olnud see, mida olin oodanud ja see polnud päris selge. Kindlasti ei viidanud ta Jeesusele Kristusele. Seda küll ei võinud olla. Aga võib-olla...? „Kas te peate silmas, et see maal on tõepärane kujutis Saatanast?“ suutsin ma lõpuks küsida.
„Jah, on ja te ilmselt imestate, kuhu koledad, loomasarnased omadused on jäänud.“ Itsitades lisas ta: „Vabandage mu naeru. Palun uskuge, ma ei naernud teie uskumuse ja mõttehoiaku üle. Tegelikult pakub mulle heameelt ja nalja vaimude nutikus varjata oma tegelikku välimust nii, et isegi täna, teaduse edusammude ja suure tarkuse ajastul usub suurem enamus kristlasi ikka veel sarvede-kapjade teooriat.“
Siis ta näoilme muutus, väljendades sügavat keskendumust, kui ta sõnas: „Tegelikult on see kõige pühama tähtsusega, et tulevad põlved usuksid, et isandat ja tema vaimudest kaaslasi tegelikult ei eksisteerigi. Ainult sedasi olid nad võimelised juhtima selle planeedi elanikke aastate viisi enne meid.“
Tema nägu väljendas usalduslikkust: „Miski ei ahvatle vaime nii, kui nuputada mooduseid, kuidas inimesi Saatana saabuva kuningriigi liikmeiks teha.“
Kuni me vaatlesime erinevaid altareid ja maale, selgitas preester, et deemonid on tõelised spetsialistid erinevates tegevusvaldkondades. Omades aastatuhandete pikkust kogemust, on nad haaratud ägedasse konflikti kõrgemate jõudude vastu, saamaks kontrolli inimeste mõistuse üle.
Kui Roland imestas, miks vaimud nii palju jõudu kulutavad inimeste tüssamiseks, teatas preester, et igaüks, kes lahutab end Kristuse Kuningriigist, saab automaatselt Saatana suure kuningriigi liikmeks, mille ta varsti maa peale rajab. Neid, kes lähevad hauda Saatana juhtimisel, äratab ta ühel päeval taas elule. Kristus ja tema järgijad on ette näinud kahe suure jõu vahelise võitluse lõpu, kui taevast sajab tuld Saatana järgijate peale, aga see ei tee neile viga, sest vaimudel on nüüd kontroll tule üle nii, et sel pole väge ja see ei põleta inimesi. Ning ta lisas, et kui ma kahtlen tema sõnades, võin ma minna Indiasse või mujale, kus on täiuslik musta maagia teadus ja võin näha tuleskõndijaid, kes lähevad läbi põlevkivi tuleaseme, ilma et nendele muud juhtuks, kui vaid mõned karvad jalgadel on pisut kõrbenud.
Kui me palveruumist lahkusime, ütlesin, et olen üsna segaduses Saatana ja tema inglite asjus. Minu katoliiklik kasvatus ütles mulle, et Saatan ja tema inglid on põrgutules koos nendega, kes surid, surmapatt hingel. Mis on tõde?
Preester nõustus aega võtma, et anda meile, nagu ta ise ütles, terviklik pilt asjadest.
„Džentelmenid, ma saan aru, et külaskäik pühamusse tõstatas teie meeltes mitmeid küsimusi. Kõigepealt lubage mul teile öelda, et meie, salaühingu liikmed siin, Montrealis, oleme vaimudekummardajate eliit. Kui võitlus nende, kelle poolt meie isand on ja ülemiste jõudude vahel lõpule jõuab ja ta siin planeedil oma kuningriigi rajab, saame me kõrge positsiooni ja au osaliseks. Me saame rikkalikult tasutud, et olime sellel poolel, mis praegu paistab olevat kaotaja pool, kui te mõistate, mida ma mõtlen. Tuhandeid aastaid tagasi allus meie suurele isandale lugematu hulk olendeid kogu universumis. Teda mõisteti valesti ja sunniti oma valdustest lahkuma koos teiste vaimudega, kellele ta sümpaatne oli.
Selle planeedi elanikud tervitasid meie isandat lahkusega. Ent oma ülima intellekti tulemusel sai temast planeedi õiguspärane omanik, kuna esialgsed omanikud kaotasid oma õigused, uskudes seda, mida Saatan neile ütles. Mõni võib seda nimetada pettuseks, aga ta järgis vaid enesealalhoiu seadust, mis on omane kõigile suurtele liidritele.
Kui sai teatavaks, et tema rivaal Kristus tuleb pärast inimsoo häbematust maa peale, et inimesi endale võita, otsustasid meie isand ja peanõuandjad kasutada samasugust strateegiat, mis neil alguses võimaldas uue valduse omanikeks saada.
See tegevuskava nõudis kõigilt vaimudelt hoolikat inimeste juhatamist, et nad elaksid nii, et ei saaks iialgi Kristuse Kuningriigi liikmeiks. Vaimud pidid inimesi julgustama oma tunnetele kuuletuma, selle asemel et Kristuse ja Tema prohvetite sõna kuulata. Vaimude kõige kindlam viis inimeste elu üle kontroll saavutada oli individuaalne mõistmine sellest, mis oli juhtunud. Vaimud sisendasid kõiksugu ekslikke doktriine ja ideesid ning inimesed võtsid need omaks, sest need tundusid kindlust pakkuvat.“
Preestri näol säras vaimustus selle üle, millest ta äsja oli rääkinud ja ta palus meilt veel mõne minuti aega, et illustreerida oma juttu. Kui kinnitasime, et oleme huvitatud veel rohkem vaimude tegemistest teada saama, jätkas ta:
„Kui te mäletate, härrased, siis Iisraeli kuningas Saalomon oli õnnistatud suure tarkusega ja pälvis paljude mõjukate riigipeade tähelepanu. Samal ajal keskendus meie suur isand Saalomonile osaks saanud tähelepanule ja otsustas, et ta peaks tegema ülimaid jõupingutusi, et saada kontroll kogu maailma üle. Kuni sinnani oli ta edukalt tekitanud ebajumalateenimisi Iisraeli rahva seas. Otsustati, et kindlad nõunik-vaimud peavad kõigepealt panema Saalomoni endast hästi arvama. Teiseks, nad peaksid panema ta kindlalt tundma, et see oleks ta rahva huvides, kui nad looksid liitusid ümberkaudsete rahvastega, isegi kui tema nõuandjad ei soovita tal seda teha. Meie isanda plaan oli üliedukas. Kui tuli päev, mil Saalomoni eeskujul Iisrael kummardas siidonlaste jumal Astartet, moabiitide jumal Kemost, ammonlaste jumal Milkomi (1Kn 11:33), kui inimesed lömitasid vaimude poolt pakutud iidolite ees, tundis meie isand, et tema triumf on täielik. Ta oli saavutanud oma ülima eesmärgi - kogu maailm oli tõeliselt tema kontrolli all.
Härrased, ma usun, et nüüd te mõistate, kui tark ja kaval on isandast oma tõelist isikut varjata. See veenis tema pühendunud agente, et nende kuulekus saab tasutud, kui nad näevad põlvkondi maa elanikke tema ees hardas austuses seismas, saades aru, et nende isand on tõesti suur jumal. Suur isand ei jätta midagi juhuse hooleks. Hästikavandatud plaani ja suure kavalusega seab ta üles lõkse, et püüda miljonite surelike mõtteid ja nii kindlustada nende kuulekus nii selles elus kui ka igavikus.“
Väriseva häälega jätkas ta, et rääkida meile, nagu ta ütles, kõige aulisemast vaimude kokkutulekust, mis kunagi sel planeedil toimunud.
„Üheksateistkümnenda sajandi alguses korraldasid Saatan ja tema inglid suure konverentsi, et valmistuda tehnikaajastuks, mis peagi üle maailma tulemas oli. Saatan nägi ette, et teaduslike avastuste ja vaimse valgustatuse ajastuga tuleb sammu pidada. Sellest tuleb lõpuaja sissejuhatus, headuse ja kurjuse jõudude vahelise võitluse finaal. Kui Saatan uuris Piibli prohveteeringuid, mõistis ta Taanieli 12:4 tähendust, kus kirjeldatakse lõpuaega, kuidas paljud jooksevad siia-sinna ja kuidas arusaamine kasvab. Ta taipas, et see on ideaalne aeg lahutada inimesed oma Loojast, juhtides rahvamassid igavesse hukatusse. See annab suurepärase võimaluse üles ehitada oma peagi saabuva kuningriigi sellises ulatuses, et vaid vähesed lahkuvad sellelt maalt, kui Kristus ajastute lõpul neile järele tuleb.“
Muuseas hooples preester, et Kristus ei pruugi oma väes ja hiilguses maale tagasi pöördudagi, vaid võib loobuda nõudmistest sellele planeedile, teades et see on õigusega Saatana oma. „Siis äratab suur isand meie inimesed oma haudadest ja rajab oma igavese kuningriigi siin maal.“
Peale pikka arupidamist koostati nõupidamisel pettuste plaan, mis lahutaks enamuse inimesi Kristusest. Seejärel saavad neist automaatselt Saatana kuningriigi alamad. Peakomitee võttis vastu kolmeosalise plaani.
Esimeseks osaks oli veenda inimesi, et Saatanat ja tema ingleid pole olemas. Teiseks tuli saavutada täielik kontroll inimeste üle, tutvustades neile hüpnoosi, kui uut ja kasulikku teadust.
„Kõrgeltharitud inimesed,“ selgitas preester, „põlistavad sõbralike vaimude juhtimise all hinge surematuse doktriini, pannes inimesi hüpnoosi all sonima oletatavatest naasmistest endise elu aegadesse. Sellised inimesed kirjeldaks elavalt ajaloosündmusi, millest nad transis olemata midagi ei teadnud. Ja et pettusele  väge lisada,“ jätkas preester, „võivad hüpnotiseeritud isikud vahel osata võõrkeeli, mida nad varem ei osanud. See aitab Saatanal müstitsismi teel puhastada läänemaailma kristlusest.“
Kolmas osa Saatana plaanist oli hävitada Piibel, ilma sellega otseselt midagi tegemata. Saatan tahab mõtte Jumalast miljonite inimeste peast minema pühkida evolutsiooniteooriat kasutades.
Preester märkis, et Saatan on oma plaani teostamiseks välja valinud kõrge intellektiga inimesed. „Ta valis Austria arsti Franz Mesmer'i, kes muutis hüpnotismi okultsest mänguasjast uueks teaduseks. Mesmer lõi teooria, mille nimetas animaalseks magnetismiks (elustav magnetism, mesmerism). Vaimud panid ta uskuma, et müstiline kiirgus läbib inimkeha ja võimaldab mõnedel inimestel teisi inimesi tugevasti mõjutada.
Selleks ajaks, kui ta 1815. aastal suri, oli hüpnoos valutuimestajana paljude Euroopa arstide hulgas omandanud väga suure tunnustuse. Nad avastasid, et nende arstipraktika on nüüd efektiivsem kui eales varem.“
Nägu naerul, tegi preester pausi ja lisas: „Neil polnud aimugi, et tegelikult said nad energiat sõbralikelt vaimudelt.“
„Saatana plaan hävitada Piibel, ilma sellest tegelikult vabanemata on kõige kavalam asi, mida eales kuulnud olen,“ naeris ta. „Charles Darwin, kes sündis 1809 ja Thomas Henry Huxley, sündinud 1825, sattusid mõlemad varases eas vaimude mõju alla, kuna arstid kasutasid hüpnoosi tuimestusvahendina. Vaimud otsustasid, et kui need kaks last täiskasvanuks saavad, on nad religiooni edasiviijateks, mida meie tunneme evolutsiooni-teooriana. Sidudes selle teaduse revolutsiooniga, mis üle maailma toimus, ei aimanudki enamus inimesi, et see on religioon, mis küündis kõikide usulahkudeni ja haaras isegi uskmatuid.“
Minu hämmastuseks märkis preester, et vaimud käsitlevad igaüht, kes õpetab evolutsiooni-teooriat selle suure religioosse süsteemi teenijana ja ta saab erilist võidmist Saatanalt endalt. Saatan annab neile suure jõu, mis tekitab vaimulikku pimedust ja paneb inimesed pöörduma. Ta kohtleb neid inimesi sellise tähelepanuga, et eraldab neile inglitest saatjaskonna, kes jäävad temaga kogu eluks. See on suurim au, mida Saatan saab inimesele praegu osutada.“
Preester selgitas, et Saatan ja tema inglid otsustasid kasutada evolutsiooniteooriat, et lõhkuda Piibli alusmüürid. Nad pööravad selle loomisnädala, pattulangemise ja lunastusplaani vastu. Tähised olid nii kõrgele seatud, et Saatan ise juhendas Ch. Darwinit teaduslike kontseptsioonide paikapanemisel.
Enesestmõistetava uhkusega seletas preester edasi, kuidas vaimud võtavad pealtnäha tähtsusetu isiku ja tõstavad ta kõrgele auväärsele positsioonile. Selle isiku nimi võib isegi surematuks saada. „Hea näide,“ ütles ta, „on Thomas Henry Huxley, kes enne, kui vaimud ta käsile võtsid, polnud muud kui vaid kirurg Briti laevastikus. Nad tegid ta kuulsaks zooloogiks, lektoriks ja kirjanikuks. Tema viis imeliselt lõpuni Darwini teooria vastuvõetavaks muutmise rahvale, tutvustades ideed, et inimesed on ahvide järeltulijad.“
„Olles kord olnud katoliku preestri ametis,“ rääkis meie jutlustaja kokkuvõttes, „ütlen ma, et pole võimalik uskuda piibellikku loomisnädalat, pattulangemist ja lunastusplaani ning samal ajal pidada usutavaks evolutsiooniteooriat. Selline ideede segapuder on suurim jumalateotus, mis Loojale teada on.“ Muuhulgas pean märkima, et see spiritistide ühing ei nimetanud kunagi Jumalat nimega „Jumal“, vaid alati kui „Looja“.)
Nüüd pani miski mind imestama. „Kuidas saab keegi evolutsiooniteooriat religiooniks pidada?“ küsisin ma. „Igaüks teab, et see on vaid teooria, mis on omaks võetud, kuna näis olevat parim viis, kuidas seletada elu tekkimist maal.“
Mehe silmad läksid veel rohkem elevile, kui ta vastas: „Mistahes asi võib olla religioosne doktriin, kui see viib isiku lähemale oma jumalale. See võib olla tõekspidamine, tegevus või midagi, millel ei näi religiooniga mingit sidet olevat. Aga kui see õhutab Saatana, selle maailma suure jumala ideaale, on see tõesti usuline doktriin selle sõna täielikus tähenduses. Ma sain selle definitsiooni otse nõunik-vaimult.“
Hiljem, kui olin Jeesuse vastu võtnud oma isikliku Päästjana, hakkasin Piiblist uurima, kuidas evolutsiooni uskumine võib inimest Jumala riigist lahutada. Mõistma hakkasin, kui vaatlesin Jeesuse sõnu Püha Vaimu pilkamise kohta (Mt 12:31-32). Vaadake, kui keegi ütleb, et ta ei saa enam uskuda Jumala loomistööd, et me ei saa inimsoo pattulangemise kontseptsiooni tõsiselt võtta ja et inimolevus on pisut enam kui kõrgelt arenenud loom, siis on selline inimene väga tõsiselt Püha Vaimu süüdistanud valetamises. Kuna Piibel on kirjutatud Püha Vaimu sisendusel, ründab selline inimene Tema sõnade paikapidavust.

Kui vestlesime satanistide liidriga veel mõnda aega, küsis ta: „Kas teil on veel küsimusi, mida tahaksite esitada?“
Maale vaadates olin tähele pannud, et Saatana altar oli kõvast marmorist, üheksa jalga pikk, 36 tolli kõrge ja umbes 30 tolli lai. „isanda altar näib olevat ühest suurest tükist. Kuidas te nii raske asja siia alla saite?“
Preester naeris: „Te olete väga tähelepanelik, mr Morneau. Või on isand selle tähelepanelikkuse teile andnud, et ilmutada teile oma suurt vägevust. Muide, noorhärrad, üks nõunik-vaim ütles mulle, et isandal on teie mõlema eluks üsna eriline eesmärk. Las ma räägin teile vaimude vägevusest. Aga enne ehk lubate mul sigari läita?“
Me istusime sohvadel, kuhu aknast paistis tuledes ujuv linn. Mulle jäi mulje, et preestrile pakkus suurt rõõmu rääkida oma elu peaeesmärgist - vaimude tutvustamisest ja demonstreerimisest. Ja meil oli aega kuulata.
„isanda altar sai oma praegusesse paika samal moel kui geldi preestrid oma Stonehenge ehitisegi püstitasid - vaimu väel, ehk teisi sõnu, õhus hõljudes. Vaimud ilmutasid mulle geldi preestrite suuri saavutusi muistsete geltide juures Prantsusmaal, Inglismaal ja Iirimaal üle 28 sajandi tagasi. Mulle näidati, et keskpäeva- ja südaöötundidel täiskuu ajal kergitasid ja paigaldasid geldid 28-tonniseid blokke täpsesse paika, et oma pühakoda püstitada.“  Ta tõmbas mõned mahvid oma Churchilli sigarist, nõjatus tahapoole ja jätkas:
„Saanud teada nende saavutustest, tundsin, et ka minul on eesõigus proovida ja nautida sedasama. Sellepärast teatasin oma inimestele, et kavatsen kiindumuse märgiks isandale ilusa altari püstitada. Nende arvamus oli, et kui mul on usku, et vaimud panevad selle altari soovitud paika, siis nemad kannavad hoolt selle maksumuse ja kohaletoomise eest. Kõhklemata palusin neil teha korraldus altari valmistamiseks Carrara valgest marmorist. Miski ei ole isanda nimel liiga hea. Tean oma kogemuste põhjal, et vaimude jõul ei ole piire, kui töö käib nende heaks, kes usuvad isanda sõna. Ja minu usk sai tasutud, kui kesköise missa ajal hõljutati see marmoraltar oma kohale.
Muide, härrased, te olete täna õhtul suure au osaliseks saanud, kuigi te pole sellest teadlikud. Kui me seisime isanda altari ees ja vaatasime imelist maali, mis on tõeline, kuigi kahvatu pilt tema tegelikust ilust ja aulisusest, ilmus isand mulle ja seisis altari kaugemas otsas, kuulates meie juttu. Sellepärast ma soovitasingi kummarduda, nagu me ka tegime ja ma võin öelda, et teie kuuletumine tegi isanda südamele suurt rõõmu.
Teile on vast huvitav teada, et ma ei aimanudki isanda kohaolu meie seas peaaegu kolme kuu vältel, kuni sai teatavaks, et ÜRO kavandab rahuplaane. See köitis isanda tähelepanu ja ta ei tihka sellist tööd teistele usaldada. Rahu maa peal ei ole just eriti tema huvides, seepärast oli tal hiigelsuur ülesanne saata oma vaimude armee, et nad inimeste juhte segadusse ajaksid ja nende tunded pööritama paneksid. Vaimude ülesanne oli panna liidreid üksindust otsima, et neil poleks enam aega kokku saada.“
Kõigest, mida ma kuulsin, jäi üks asi teistest enam mind kummitama: väide, et Saatana portree on vaid kahvatu vari tema tegelikust ilust ja aust. Otsustasin teema uuesti üles võtta. Kasutades terminoloogiat, mis hetkel kohane tundus, küsisin: „Reverend, kas võiksite selgitada midagi, mida te ütlesite? Ma olen kindel, et ei suutnud kõike haarata, mida silmas pidasite.“ Kordasin siis seda ja jäin vastust ootama.
„Jah, sõbrad, maaling väljendab teda vaid ähmaselt. Kui vaim materialiseerub, peidab ta harilikult ilu ja aulisust, mis temas loomulikus olekus on. Kui üks vaim teeks end praegu nähtavaks, ilma oma sära meie eest katmata, ei saaks me teda vaadata, ilma et me oma silmadele viga teeks. Näiteks, kui ma äsja USA-s puhkusel olin, ilmus peanõunik mulle mu hotellitoas. Ta tuli kiireloomulise teatega, et inimene, kellele ma siin ülesanded jätsin, on peaaegu hävitamas kogu töö, mida vaimud on teinud, et teid meie ühinguga kokku viia. Ma räägin teile sellest lähemal ajal veidi rohkem. Aga tema sära oli nii pimestav, et ma ei saanud teda vaadata. Ta lahkus, kui oli mulle mõne sõna nõu andnud. Ent sellest valgusest jäin umbes pooleks tunniks pimedaks. Mõni minut hiljem püüdsin telefonikõnet võtta, aga silmad ei suutnud numbreid eristada ja pidin assistendi abi paluma.“
Vestlesime veel mõnda aega preestriga, kes tutvustas meile mitmeid vaimude teenimise tahke. Enne lahkumist vannutas ta meid, et peaksime hoolega saladuses kõike, mida kuulsime ja nägime tol õhtul. Preester lausus loitsu, millest osa me tema järel kordasime ja me pitseerisime lepingu, puistates näputäie viirukipulbrit musta küünla leegi kohale, kus see kärmelt põledes ruumi rikkaliku aroomiga täitis.
Koju jõudes ei suutnud ma kogu öö uinuda. Külaskäik ei läinud kuidagi meelest. Mõttega, et Saatan ja tema inglid tõepoolest eksisteerivad ja on tegelikult imeilusad olevused, mitte jälgid loomad, oli raske harjuda. Mu katoliiklik kasvatus oli mu mõtteid sedavõrd moonutanud, et oli raske reaalsust omaks võtta. Läks vaja umbes kaks kuud üleloomulikke ilmutusi, enne kui tunnistasin langenud ingleid sellistena, nagu nad on - ilusate ja üliintelligentsete olevustena.

5.  peatükk

VAIMUD TEGUTSEMAS

Umbes kaks või kolm kuud peale palveruumi külastamist oli mul veelkordne juhus arutleda kõrge preestriga Saatana ja tema inglite üle. Kui ma mainisin, et olin oodanud, et kohtan siin karme kujusid, itsitas ta naerda.
„Vaimude kummardajad, nagu mis tahes ühingu liikmed, on väga erinevad. Sageli peegeldavad nad kohalikku kultuuri. Kui te reisite, võite märgata, et vähese haridustasemega inimeste seas on ebausk laialt levinud. Nad võivad omaks võtta kõige alandavamaid kultuseilminguid. Vaimud on sellistel puhkudel inimesi sellisele teele juhtides ülirõõmsad, sest nad teavad, et see kurvastab nende suurt rivaali - Kristust.“  Ta väitis, et Kristus tahab kõiki inimesi enda poole tõmmata, ent vaimud on lugematuid kordi läbi sajandite Talle vastupidist demonstreerinud. Miljonid ja miljonid on läinud hauda, ilma et oleks Tema nime kuulnud, veel vähem Temasse uskunud.
Rääkides tõusis preester laua tagant püsti ja hakkas toas ringi kõndima. Ta pani käed selja taha ja põrnitses põrandat, aeg-ajalt mulle pilku heites.
„Leidsime endid siin, Montrealis, nagu spektri eredamast otsast. Loodus on andnud meile vaimsed võimed, mis on kaugelt üle selle, mis miljonitel teistel siinsetel asukatel. Sellepärast otsustas meister tutvustada meid vaimude maailma tegelikkusega. Tal oli eriline töö igaühele meist - ja ärge vaadake mind, nagu ei usuks te mind!“
Kahtlemata väljendus mu näos šokk kõige kuuldu üle. „Andke andeks, kui olen kuidagi eksinud,“ ütlesin talle, „ma usun, mida te rääkisite. Aga mul on veel nii palju õppida, mis puudutab  meistri tahet. Kõik, mille tunnistajaks olen siin teie pühamus olnud, on nii erinev sellest, millises usus mind üles kasvatati.“
„Ma ei tahtnud teile nähvata ja te ei haavanud mind. Ma lihtsalt võtan vahel asju liiga tõsiselt. Ma ei hoobelnud, kui rääkisin meie inimestest siin, Montrealis. meister selgitas seda mulle isiklikult.“  Siis võttis ta uuesti istet, läitis sigari ja hakkas pahvima.
„Teie ja teie sõber Rolandi kohta ilmutati mulle juba aasta eest, et kohtan teid siin majas, aga ma unustasin selle vahepeal ära. Nagu ma veidi aega tagasi mainisin, olin ma puhkusel Chicago hotellitoas, kui ülemnõunik mulle ilmus, värskendas mu mälu ja ütles, et ma kähku otsiks telefoniga üles inimese, kelle olin enda ülesannetesse jätnud.  Ta oli peaaegu hävitamas kogu tööd, mida vaimud olid teinud, et teiega meid kokku viia. Helistasin talle ja enne, kui ma jõudsin midagi öelda, mainis ta, et George oli küsinud luba, kas sina koos sõbraga võiksite koosolekut külastada. Loomulikult teavitasin ma teda ülemnõuniku soovidest. Seejärel helistasin George'ile ja ütlesin, et oleks rõõm kui te oleksite meiega. Nagu näete, mõtleb meister igaühe peale, nii et ärge alahinnake ennast.“
Tagasi jõudes tol õhtul ootas mind järjekordne unetu öö. Jutuajamine preestriga keerles mu peas.
Ühel õhtul töötas sõber Roland kauem kui harilikult ja ei saanud mind telefoniga kätte enne,  kui kokkusaamisele hakkasin minema. Trammis sõites arvestas ta, et kui ta läheb otse kohtumispaika, ei tohiks ta hiljaks jääda. Ta otsustas Ste.Catherine ja St.Laurenti ristmikul ümber istuda ja enne sealt mulle palvemajja helistada. Ent ta oli telefoninumbri koju unustanud. Kui ta vaid suudaks aadressi meenutada, saaks ta infost numbrit küsida. Ta tõmbas taskust oma märkmiku ja pliiatsi, aga kuidas ta ka ei püüdnud, ei suutnud ta meenutada numbrit, mida palju kordi oli selle maja seinal näinud. Ent oma suureks imestuseks, kui ta endamisi sosistas: „Sooviksin, et vaimud mind aitaks“, liigutas mingi nähtamatu jõud pliiatsit tema käes, kirjutades ilusas käekirjas mitte ainult majanumbri, vaid ka tänava nime.
Ta oli oma kordamineku üle üsna rõõmus, kuni operaator ütles talle, et seda numbrit pole nimekirjas.
Umbes samal ajal imestasin koos George'iga, mis meie sõbraga võis juhtuda. Siis tuli George'ile idee. „Las selgeltnägija Gerard teeb Rolandi asukoha kindlaks!“
Lausunud mõned manamissõnad, pani Gerard silmad kinni, asetas sõrmed meelekohtadele ja ütles: „Ma näen, et Roland on just sisenenud United Cigar poodi Ste.Catherine tänava ja St.Laurent puiestee nurgal. Nüüd räägib ta telefonioperaatoriga. Ta tahab meie telefoni numbrit, aga talle öeldakse, et seda pole kirjas. Tahan talle oma lähedase vaimu abil mõtte üle kanda. Ahaha, kätte sai! Ta valib numbrit, George, ole valmis vastama, kui ta sind küsib.“
George hakkas toa teises otsas oleva telefoni poole liikuma. Esimese helina peale tõstis keegi toru ja pärast „hallood“ teatas, et palutakse George'i.
Kui Roland kohale jõudis, oli ta kogetu pärast väga elevil. Ta näitas meile seda ilusat kirja paberil ja ütles: „Ma panen selle raami sisse. Ma pole eales nii ilusat käekirja näinud.“ Siis pöördus ta preestri poole ja küsis: „Ma ei saa aru, miks vaim mulle telefoninumbrit ei andnud, nagu ta lahkesti aadressiga tegi?“
„Sa ei küsinud seda,“ vastas preester. „Sulle sündigu vastavalt sinu usule. See tänane kogemus on lapsemäng, võrreldes sellega, mis jumalail on plaanis teie kahega. Ent te peate harjutama usku vaimudesse ja ootama suuri asju neilt.  On vaja, et te oleksite mõned korrad tunnistajateks vaimude jõu ja tarkuse üle praktikas, siis ma usun, et võite kogeda ka suuremat usku, nii et vaimud võiksid teid aidata ka suurtes asjades.“
Arvata kaks või kolm kuud hiljem, kui me koos Rolandiga sisenesime sellesse toredasse residentsi, tervitas satanistide preester meid ja lisas: „Täna õhtul saate te osa väga huvitavast seansist.  Minu vana tuttav on siin linnas külas. Tunnustatud ajalooprofessor, ajaloolane selle sõna täielikus tähenduses. Ta on Prantsusmaa mitme juhtiva  ülikooli liige. Tema hämmastavalt detailsed teadmised ajaloost on teinud temast silmapaistvaima teadlase oma alal. Või peaksin vist ütlema, vaimud on teinud ta suureks. Nad on varustanud teda paljude seniteadmata faktidega ajaloost. Täna õhtul avab ta - transis vahendaja kaudu - mitmeid üksikasju Napoleon Bonaparte'i sõjapidamistest. Praegu on ta palveruumis, andmas vaimudele oma pühendumist ja austust. Ma selgitan teile, mis saab toimuma.“
Seadnud end mugavalt istuma, kuulasime tähelepanelikult preestri selgitusi, milline hämmastav seanss saab aset leidma.
„Transis olevasse vahendajasse saab vaim sisse minna ja võtta kogu kontrolli tema füüsiliste ja vaimsete võimete üle ning need saavad nagu juhtmeteks vaimudele paremaks ühenduse pidamiseks inimestega. Varem on olnud, et kuus kuni kaksteist vaimu on ükshaaval transisviibiva vahendaja kehas käinud. Üks konkreetne vaim võib omada teadmisi mingi kindla ajaloo osa kohta ja tal võivad need puududa mingis teises osas. Siis võib mõni teine, kes oli kohal, kui just need sündmused toimusid, teda asendada. Vaimud on nii täpsed, et võivad mitte üksnes tsiteerida ajaloolise isiku sõnu, vaid ka täpselt korrata nende hääletooni.“
Mõni minut hiljem läks preester vaatama, kas ta sõber on pühendumise vaimudele lõpetanud. Peatselt tuli ta tagasi ja teatas, et kõik, kes tahavad seansil tunnistajateks olla, peaksid alla palvetuppa minema.
Preester tutvustas oma külalisi kohalviibijaile ja palus siis kuuel vabatahtlikul ette astuda. Vaimud valivad ühe neist oma sidekanaliks sel õhtul. Kuus inimest seisid preestri ette, kes palus jumalatelt ilmutada oma suurt väge ja saata vaimud, kes juhtisid ja abistasid Napoleoni tema võitlustes, et külas olev ajaloolane saaks neilt üksikasju küsida. Kuni preester toimetas lühikest rituaali, sisenes vaim ühte vabatahtlikku ja hakkas rääkima. Häälel oli pariisi aktsent ja toon, mis nõudis tähelepanu.
Vaim teatas, et tema on sõjalistes asjades peanõunik ja talle allub vaimude armee. Kuna teema on väga lai, vajab ta allesjäänud viiest veel kahte ühendusepidamiseks vaimudega.
Kaks inimest värahtasid nagu pisut, nende silmad sulgusid ja vaim teatas, et nende nimed on Remi ja Alphonse. Mehel, kellesse peanõunik oli asunud, jäid silmad avatuks ja liikumatuks. Isegi tema silmalaud ei pilkunud neljakümne viie minuti jooksul kordagi.
Preester pöördus ajaloolase poole ja ütles: „Jumalad on austanud sinu soove.“ Külaline tõusis, käes pliiats ja kirjablokk. Kõigepealt ta kiitis vaime, et nad seni on andnud talle informatsiooni, mis on aidanud tal saada üheks suurimaks oma teaduse alal. Ta vestles vaimudega mõne minuti, pöördudes nende poole - isand  Remi, isand Alphonse ja isand Nõunik. Siis esitas ta ühe  küsimuse teise järel ja vastused tulid viivitamatult.
Ühel hetkel tuli jutuks üks konkreetne jutuajamine Napoleoni ja tema ohvitseri vahel. Peanõunik ütles, et täpsuse huvides on soovitav, kui Alphonse ja Remi selle dialoogi taasesitavad algsel kujul. Hääled muutusid täielikult ja kaks hoopis teist inimest rääkisid.
Pöördusin George'i poole ja ütlesin: „See on fantastiline!“
Naerdes vastas ta: „Kui see on sulle muljetavaldav, siis oota vaid, kui vaimud sulle tuttavate inimeste häälega räägivad, kellest sa tead, et nad ammu surnud on. See vast on midagi.“
Kui ajaloolane oli saanud kõigile Napoleoni sõjapidamisega seotud küsimustele vastused, teatas ta peanõunikule, et vajab veel täiendavat informatsiooni kõne kohta, mille linnapea Camillien Houde pidas Montreal Citi Halli treppidel vahetult enne seda, kui Kanada ühines Teise Maailmasõja käiku.
Peanõunik vastas, et tema ja ta abilised ei saa talle selles abiks olla, kuna kõik nende tegemised on seotud Euroopaga, aga kui nad on välja läinud, võib teine nõunik asemele tulla ja teada anda, mida ta vajab.
Kahe teise vahendajateks valitud mehe kehad vabisesid, nende silmad avanesid ja nad küsisid oma häälega, kui kaua nad olid vaimudele ühenduseks olnud. Mees, kelles peanõunik oli, rappus hetkeks kergelt, ta sulges silmad, avas need taas ja üks teine vaim ütles: „Mul on rõõm aidata sind tundmatu teadasaamisel. Ma olin kohal, kui linnapea Camillien Haude pidas oma kõne Kanada prantslaste armeesse värbamise vastu. Mida sa tahaksid teada?“
Ajaloolane tänas taas peanõunikku vaimude juhtimise eest oma elus.
„Kuna kohal ei olnud kedagi, kes oleks võinud Houde'i kõnest kiirkirjas stenogrammi teha, siis on nüüd liikvel palju erinevaid versioone. Kõrgeauline nõunik, kas te ei võiks selle materjali meile ära seletada?“
„Mul on heameel pakkuda teile Mr. Houde'i kõne sõna-sõnalist salvestust.“
See, mis siis juhtus, hämmastas mind rohkem kui ma oskan selgitada. Suutsin vaevalt toimuvat uskuda. Siin see oli - hääl, mida olin aastate jooksul raadiost sadu kordi kuulnud. Camillien Haude oli äge, vaidlushimuline poliitik. Ta ei kõhelnud kunagi oma vastuväiteid esitama, kelle või mille vastu iganes. Kolmekümnendate lõpus oli Camillien Prantsuse meedia jaoks kuum teema. Tema ettevõtmised Montreali linnapeana olid pidevalt uudisteks. Raadiojaamad edastasid tema kõnesid ja kommentaare ja kordasid neid ikka ja jälle, nii et tema häält oli kerge ära tunda. Ja nüüd kuulsin ma seda tuttavat häält jälle, ainult et seekord läbi vaimu agendi. Kuulasime seda ligikaudu kakskümmend minutit.
Mõni aeg tagasi rääkisin sellest kogemusest ühele inimesele. Ta arvas, et see pidi olema lahkunud Camillieni vaim või hing, kes rääkis. Ent tol ajal oli Camillien elus ja terve. Ta suri alles 12. septembril 1958. Nagu vaim oli öelnud, olid need mr Houde'i hääl ja sõnad.
Kui George meid sel õhtul koju sõidutas, ütles ta uskuvat, et kui inimene sureb, on ta täielikult surnud ja et kui inimesed peavad surnu hingega sidet, on see tegelikult deemonliku vaimu kehastumine tolleks lahkunud lähedaseks. Pidasin tol hetkel tema mõtet huvitavaks, kuid ei omistanud sellele teab kui suurt tähtsust. George ei soovinud sel teemal laiemalt peatuda, vaid ütles, et preester võib meile selgitada, kui aeg lubab.
Juhtus nii, et järgmise pühapäeva õhtul arutasime preestriga seda teemat. Ta tõi meile pika loetelu näiteid, kui vaimud on surnu hingeks kehastunud, pakkudes seda kui head illustratsiooni vaimude kavalusest. Jäi mulje, et ta tundis suurt heameelt, kui rääkis konkreetsetest juhtumistest, kus vaimud on suuri juhte petnud. Preester viitas ka kolmele-neljale tsitaadile Piiblist, aga kuna minu teadmised Piiblist tol ajal olid pea olematud, ei avaldanud see mulle eriti muljet. Välja arvatud siis, kui ta nimetas meistriteoseks Iisraeli kuninga Sauli  ja Endora nõia näidet. Ta rääkis, kuidas vaimud olid suunanud Sauli juhinduma oma elu seadmisel isiklikest emotsioonidest, mitte Jumala sõnast. Ja kuidas nad täielikult lahutasid ta Loojast, lastes talle osaks saada Iisraeli Jumala ülima jälestuse ja viies seeläbi lõpule tema hävingu.
„Tol ajal ei saanud meie isand tahta enamat au, kui panna Iisraeli juht kõigi galaktika asukate nähes kummardama end vaimude ees.“
Preester rääkis, et vaimud on sajandeid töötanud selleks, et inimesed võtaksid uskuda, et neil on sünnist peale surematu hing. Ta seletas, kuidas vaimud suurima rõõmuga kehastuvad lahkunud kuulsate inimeste või lähedaste hingeks. Kõik selleks, et inimene veenduks - koos kehaga ei sure inimese isiksus.
Selgitades, miks inimene nii kergesti usub, et ta pärast surma edasi elab, ütles ta, et pärast seda, kui Aadam ja Eeva uskusid Saatana pettust, on suur muutus nende mõistuses aset leidnud.
„Usaldamatus ja uskmatus oma Looja vastu sai osaks nende loomusest. Ja samas sai sellest osa nende petetud mõistuses, mis vastab meie isanda ja tema inglite häälele.“
Preester üllatas meid kui teatas, et uskuda elu pärast surma on ebajumala teenimine. Ma pidin toolilt maha kukkuma, kui ta teatas, et vaimud petavad jätkuvalt kristlikke kirikuid, meelitades miljoneid kristlasi sellesse vaimudega suhtlemise vormi, juhtides neid niimoodi ebajumala teenimisele, ilma et neil omal sellest aimugi oleks.
„Vastupidi laialt levinud arvamusele ei sisalda nekromaania vaimude väljakutsumist, et nendega suhelda. Kuna inimene on täiesti surelik ja temas ei asu surematu hing, siis on surnutega suhtlejate idee sisuliselt uskumus, et surmaga minnakse teise, kõrgemasse eksisteerimise olekusse. Inimesed ei peagi mingitelt vaimudelt abi otsima, et leida end surnutega lävimas. Usk edasielamisse peale surma paneb juba iseenesest paika surnutega rääkimise võimalikkuse. Ja see annab vaimudele võimaluse kehastuda konkreetse surnu isikuks. Kui inimesed nende pettust uskuma jäävad, toob see au ja kuulsust isanda nimele. Ja vaimudele teeb nalja, et nad võivad inimesi ebajumalateenimisele meelitada.“
Kui preester asus Saatana tarkust ülistama, valdas mind äkki suur kahjutunne. Südamel hakkas valus, kui meenutasin oma vanemate austuseavaldusi oma lahkunud omastele. Nad tegid ennastsalgavaid ohverdusi, et raha kõrvale panna ja pidada missat, kuni need hinged olid puhastustules, enne kui võisid taevariiki minna. Kui ma mõistsin, et see ohver oli olnud asjatu, oli mu šokk pea sama suur, kui ema surmapäeval.
Järgmisel pühapäeval esitas spiritistide preester teadaande, mida ta nimetas „Kristlik väärjumalateenistus“. Selles oli hulgaliselt üksikasju inimese seisundist surnuna. Ta selgitas, kuidas vaimud  rajavad ja põlistavad usku puhastustulle, et miljonite inimeste mõtted Kristusest eemale tõrjuda. Kõneleja suurustas vaimude eelisest Looja ees, kui on vaja inimesi millessegi uskuma panna.
„Looja,“ rääkis ta, „ei saa valetada ja Ta ei mängi inimeste tunnetel, et nad Tema sõna usuksid. Vastupidi, Ta eeldab, et nad usaldaksid Teda, kuna Ta räägib ainult tõtt. Samal ajal võivad vaimud valetada ja see annab neile edumaa, sest inimesed kuulavad oma sisetunnet, kui elus tuleb pöördelisi otsuseid teha. Vaimud kasutavad seda nõrkust kõigest väest. Nad panevad inimesed väga tugevalt tundma neid asju, mida nad neile sisendavad. Nad panevad inimeste pähe väärastunud mõtteid, inimesed võtavad need loomulikena omaks ja teevad seda ikka ja jälle.“  Saatana võime niimoodi petta rõõmustas kohalviibivaid spiritiste ja kui preester nimetas, et Saatana inglid on väärjumalateenistusse võrgutanud miljoneid kristlasi, ilma et neil endil sellest ainugi oleks, aplodeerisid kuulajad talle püsti seistes.
Taas kiitles preester, et hoolimata teadlaste tasemest on isand kogu maailma pannud uskuma hinge surematusse. Siis juhtus midagi kummalist, mis aitas mul Kristuse omaks võtta ja edaspidi ühineda Seitsmenda Päeva Adventistide Kogudusega.
„Aga kuidas on lugu adventistidega?“ küsis keegi. „Neid ei saa lugeda petetuiks, nagu te kogu ülejäänud maailma kohta ütlesite. Mismoodi nemad suurt pettust väldivad?“
„Teil on õigus,“ vastas preester. „Adventiste see ei haaranud. Kõigepealt, las ma seletan, miks ma neist juttu ei teinud. Neid on niivõrd käputäis, kui te vaatate kogu ülejäänud maailma, et ma isegi ei mõelnud neid mainida.
Teiseks - põhjus, miks nad pettuse ohvriks ei langenud, on see, et nad ei ole tavalised inimesed. Lubage mul selgitada. See, mida ma nüüd ütlen, võib mõnda teist ärritada, aga see on tõsi, meeldigu see teile või mitte.
Asjaolu, et adventistid pühitsevad Piibli alusel laupäeva, teeb vaimudel nende petmise võimatuks. Looja annab neile erilist abi ja palju vaimulikku taipu. Nii et selles mõttes pole nad tavalised inimesed.“
See ainulaadne kogemus oli oluliseks vahendiks, mis aitas mul teha otsus Jeesuse kasuks. Peale seda, kui olin Jeesuse vastu võtnud oma Issanda ja Päästjana, sai minust innukas piibliuurija. Endise spiritistina tundsin, et pean ennast Jumala Sõnaga põhjalikult kurssi viima, et aidata teisi satanismi küsimustes. Kui lugesin Piiblit, avaldas mulle sügavat muljet, et nekromaania - uskumus, et inimolevus jätkab peale surma eksisteerimist ja temaga saab ühendusse astuda, on Jumala silmis jälestusväärne. Mõistsin, et see on tõesti Jumalat teotav väärjumala teenimise vorm, mis rüvetab universumi Jumala püha nime. Me tegeleme sellega, kui omistame surnud inimestele omadusi, mis kuuluvad vaid Jumalale. Nagu näiteks surematus. 1.Timoteose 6:16 ütleb meile, et Jumalal üksi on surematus, kes elab ligipääsmatus valguses, keda keegi pole näinud ega võigi näha. Minu kokkupuude spiritismiga tegi mind vägagi teadlikuks asjasolust, et usk elusse peale surma on üks osa üheksast teguviisist, mis tõukavad inimese üleloomulike vaimude maailma. Pühakiri nimetab neid kõiki jäledusteks.
Moosese suu läbi rääkis Jumal oma rahvale: „Ärgu leidugu su keskel kedagi, kes laseb oma poega ja tütart tulest läbi käia, ei ennustajat, pilvestlausujat, märkide seletajat ega nõida. Ei manajat, vaimude ja tarkade küsitlejat ega surnutelt nõu otsijat!“ (5Ms 18:10-12) Jumal peab okultismiga tegelemist nii ohtlikuks, et kes Iisraelis selle juurest tabati, visati kividega surnuks. (vt 3Ms 20:26,27)
Kui ma päris esimest korda oma elus Piiblit õppisin, olin üllatunud, kui selgesõnaliselt Jumal paika paneb, et pärast surma ei ole enam teadvust. Koguja 9:5-6 lugesin selliseid oivalisi ridu: „Sest elavad teavad, et nad peavad surema, aga surnud ei tea enam midagi ja neil pole enam palka, sest mälestus neist ununeb! Niihästi nende armastus kui viha, samuti nende armukadeduski, on ammu kadunud ja neil ei ole iialgi enam osa kõigest sellest, mis päikese all sünnib.“
Ent lõik, mis mind enim köitis, on Iiobi raamatust: „Inimesel, naisest sündinul, on lühikesed elupäevad ja palju tüli. Ta tõuseb nagu lilleke ja ta lõigatakse ära, ta põgeneb nagu vari ega jää mitte püsima... Kas ta lapsi austatakse - tema ei saa seda teada, või kas neid põlatakse - tema seda ei märka!“ (Ib 14:1-2 ja 21)

Sõbralikud vaimud

Mitu korda olen ma kasutanud väljendit 'sõbralikud vaimud'. Ehk peaksin ma seda lähemalt seletama. Spiritistide rühma kõrge preester tegi selgeks, et Saatana vaimude armee on hästi organiseeritud ja ta kasutab neid vastavalt nende võimetele. Preester seletas, et langenud inglid jagunevad kolme selgesti eristatavasse gruppi.
„Sõbralikud vaimud on need kõrge intellektiga deemonid, kes kehastuvad suurima naudinguga lahkunud omaste hingedeks. Vastavalt oma erialale tegutsevad nad religiooni vallas. Nad põlistavad Saatana poolt loodud igandit ja on alati valmis uusi uskujaid haarama.
Sõdalased keskenduvad lahkhelide ja arusaamatuste tekitamisele perekonnas, sõprade, naabrite ja sugulaste seas. Sellised vaimud armastavad tekitada hõõrumisi eri rasside ja teiste ühiskonna kihtide vahel. Nemad on need, kes on kõige enam inimesi lahku ajanud, täites neid vihkamise ja vägivallaga.“
Satanistide liider jätkas selgitamist: „Rõhujad on ainulaadne kamp selles mõttes, et nad saavad rahuldust vaid sellest, kui külvavad häda ja kurvastust inimsoo hulgas. Nad kogesid mõningast vaimset mahamurtust, kui meie suur isand ja tema kaaslased valestitõlgendamise järel siia planeedile saadeti, ja nad pole sellest kõigest päriselt kunagi toibunud. Vihates Loojat kogu hingest, tunnevad nad, et ainus viis, kuidas Temaga samaväärne olla, on hävitada nende elusid, kes on loodud Tema näo järele.“
Sellest, mida ta mulle ja Rolandile tol õhtul rääkis, sai mõni kuu hiljem peamine põhjus, miks ma otsustasin vaimude kummardajatest ära pöörata.

6. peatükk

NÕUDMISTE PEALESURUMINE

Ühel õhtul, kui vestlesime satanistide preestriga, ütles ta, et me mõlemad peaksime harjutama usku vaimude vägevusse. Kuna isand oli talle teada andnud, et oleks aeg.  „Te võite taotleda üht paljudest andidest,“ ütles ta, „kui te ainult tunnistate avali usku isandasse.“
„Tuleb osa võtta satanistlikust rituaalist, kus me tunnistame koosoleku ees, et Saatan on suur jumal, planeedi Maa ülim valitseja, kes tahab uskujaile õnnistusi jagada. Seejärel võime nõuda sellist kinki või annet, mida vaid soovime. Lõpuks peame kinnitama oma usku, puistates Saatana altari ees näpuotsatäie peenestatud viirukit põleva küünla leegi kohal ja põlvitama tema ees.“
Mu sõbral polnud mingeid kahtlusi, samal ajal kui mina tundsin, et pean enne otsuse tegemist järele mõtlema. Roland tõi mitmeid põhjusi, miks just see õhtu on ideaalne, et oma elus nii tähtis otsus teha.
Kuigi ma seda praegu  häbenen, andsin ma järele ja läksin läbi kogu selle värgi. Palusin enesele ennustamise andi, mida kavatsesin kasutada nii: öösel unes saan näha järgmise päeva hobuste võiduajamise võitjaid nimesid ja numbreid mingis kindlas sõidus. Siis saan minna ennustuskontorisse ja teha selle peale panuse. Kohe samal õhtul nägingi sellist und. Kõige selgemini nägin kolme sõidu võitjaid laupäevastel võistlustel, mis olid alles kolme päeva pärast.
Märgitud päeval läksin kihlvedude kontorisse ja ülima enesekindlusega tegin panuse nimedele, mida unes olin näinud. Kuna mul ei olnud palju raha mängu panna, tegin kahes esimeses sõidus väikesed panused ja võitsin umbes 60 dollarit. Kolmanda hobuse reitingukoefitsient oli 21 ühele, kuna ta polnud kaugeltki liidrite kirjas. Aga olles juba mõistnud, et vaimud on mind täpselt informeerinud, otsustasin 20 dollarit mängu panna. Hobune tuli esimeseks ja ma olin ainus, kes kassasse raha järele läks. Panin 420 dollarit tasku, tänasin ja tegin minekut. Jalutasin oma uuest vedamisest suurustleva kõnnakuga ühte Ste.Catherine tänava uhkesse meestekauplusse ja ostsin omale kahesaja dollari eest rätsepaülikonna.
Samasugused sündmused leidsid aset ka järgmistel laupäevadel ja ei läinud kaua, kui kihlveokontori omanik koos oma mänedžeriga viis mu oma kabinetti. Ta tahtvat minuga väikese vestluse maha pidada. Kui olime mõnda aega juttu ajanud, sai ta aru, et ma ei taipa hobuste võiduajamisest kuigi palju.
„Ma olen hämmastunud,“ sõnas ta. „Teades nii vähe sellest asjast, suudate ikka võitjatele pihta saada. Kas te ei tahaks öelda, kes teile infot poetab?“
Kui ta taipas, et ta minuga kuhugi ei jõua, sõnas ta: „Te lähete liiga kalliks, et minu asutuses tegutseda. Kas te, palun, lahkuksite ja võiksite mitte enam tagasi tulla? Kui te vajate teiste kihlveokontorite aadresse Montrealis, siis annan ma teile selle nimekirja.“
Minu äkiline jõukusepuhang oli küll huvitav kogemus, ent ei teinud mind tegelikult õnnelikuks. Millegipärast ei pakkunud see rahuldust. Roland aga ütles, et tema elus on parim aeg, sest vaimud töötavad fantastiliselt. Siis ühel õhtul juhtus midagi, mis mind tõsiselt häiris.
Pärast seda, kui paljud olid tunnistanud, kuidas vaimud nende heaks imelisi tegusid on teinud, tegi preester ettepanku minna alla palveruumi ja teha jumalatele üks tänuavaldusteenistus.
„Me võiksime rääkida taevases keeles. See teeks isanda ja peanõunikud väga õnnelikuks.“ Tema lause hämmastas mind, aga ma pidasin paremaks mitte pärida, kuidas Saatana kummardajad taevases keeles saavad rääkida. Kui kõik olid istet võtnud, anti igaühele kiriku lauluraamatud (ma pean silmas just kristliku kiriku lauluraamatuid). Preester nimetas kolme kristlikku usulahku, kes kasutasid just selliseid. Kui ta oli altari ees sooritanud lühikese rituaali, palus ta avada ühe laulu juurest ja temaga kaasa laulda. Laulmine kestis umbes kakskümmend minutit. Istusin 	šokiseisundis, saamata sõnagi suust.
Pärast, kui me trepist taas üles olime tulnud, tuli preester naeratades minu juurde ja küsis: „Ma märkasin, et sa ei võtnud osa tänuavaldamisest jumalatele. Kas sa võiksid öelda, miks?“
„Ma lihtsalt ei saanud teotada neid kristlikke laule, nagu teie inimesed tegid. Asjaolu, et ma Kellelegi ei meeldi, pole veel põhjuseks, miks ma Tema nime rüvetama peaksin.“
„Ma mõistan, mis tunne sul on. See on umbes sama, kui esimest korda elusa looma ohverdamist vaadata. Alguses on see šokeeriv, aga mõne korra järel pole enam midagi. Muide, me oleme otsustanud teid Rolandiga kutsuda suurele peole, mille me jumalate auks Laurentiani mägedes korraldame. Vaadake, esimene november on meie inimeste jaoks väga püha päev. Ma räägin teile sellest pikemalt järgmisel nädalal, kui kohtume.“
Kui me õhtul koju sõitsime, palusin George'il selgitada midagi, mille üle ma terve teenistuse aja olin juurelnud. Kui inimesed olid natuke aega laulnud, hakkasid mõned neist laulma mitte enam prantsuse keeles, kuigi laul oli seesama.
Ta seletas, et vaimud võtavad nende mõistuse oma kontrolli alla ja seeläbi saavad nad laulda vaimude keeles, mis võimaldab inimesel Saatanat kiita veel kõrgemate ülistusväljenditega. Sellel on kaks otstarvet. Esiteks, asjaolu, et vaimude kummardajad laulavad kristlikke laule, määrib juba iseenesest Kristuse nime. Teiseks - kui vaimud võtavad nende meeled oma kontrolli alla ja nad laulavad kristlikku viisi vaimude keeles ja Saatana ülistuseks, on see taevase Jumala ülim rüvetamine ja meeldib meie isandale väga.
Mitu korda olin kuulnud mainitavat loomade ohverdamist ja palusin, et George ka sellest räägiks. Ta selgitas, et nende inimesed sooritavad seda esimesel novembril ühes erilises paigas, Laurentiani mägedes, aga ta peab paremaks, et preester ise selgitaks meile neid asju.
Mulle teadmata ajal sai langenud vaimudele teatavaks, et Jumal on tööd tegemas, et tuua mind peagi paika, kus ma kuulen Tema suurest armastusest vääritute inimeste vastu, Tema lunastusplaanist ja õiglasest iseloomust suhetes inimestega. Vaimud lasksid seepeale käiku surveavaldamise, et mind võimalikult kiiresti satanistide ühingu liikmeks pühitseda.
Ühel kolmapäeva õhtul, kui läksin nende palvemajja, ei osanud ma kuidagi aimata, et see võib viimaseks jääda. Kui surusin inimestel kätt, kes püüdsid, et tunneksin end seal omainimesena, oli võimatu ette kujutada, et vaid kümme päeva hiljem saavad neist mu suurimad vaenlased, kes soovivad mind hävitada ja on selle eest valmis suure summa välja panema.
Austusavalduse tseremoonia oli kõige mõjuvõimsam ja selle lõppedes rääkis preester mulle ja Rolandile, et vaimudel on soov  meie elu veelgi erilisemalt õnnistada. Kahe nädala pärast, esimesel novembril, kui me oleksime valmis ja tahtelised endid kindlalt nende salaühingu liikmeks pühitseda laskma, siis annaksid vaimud teada, mis plaanid neil meie eludega on.
Kui ma küsisin, miks me peame enne sissepühitsemisrituaali läbi tegema ja alles siis saame teada, mis plaan neil meiega on, vastas preester, et see on küsimus uskumisest vaimudesse. Ilma usuta pole võimalik isandat paluda. Ent tema palumine võib tuua hulgaliselt õnnistusi meie ellu.
„Härrased, tulge kaasa, ma tahan, et te kuuleksite, kuidas isand on inimestele tasunud.“
Me suundusime temaga koos tuppa, kus ma ükskord varem olin läbi suletud ukse imepärast kirjutusmasina klõbinat kuulnud. Ta koputas ja keegi palus sisse tulla. Sisenedes nägime meest, keda ümbritsesid virnade viisi pruunid ümbrikud ja ametkirja formaadis trükitud materjalid.
„Julien, sa oled neid härrasid juba varem näinud, aga nad ilmselt ei tea su tegevusala. Räägi, kuidas vaimud su elu on paremaks muutnud ja sina teiste eest hoolt kannad. Ma tõin need mehed siia, et nad sinult isiklikult kuuleksid, kuivõrd su elu muutus, kui sind meie ühingu täisliikmeks pühitseti.“
Mees jutustas meile, kuidas ta noore advokaadina nägi oma tulevikku vaid kui paberitööga mässajat kusagil suures advokaadi büroos. Ent õnn pöördus, kui ta vaimude abil tegi tutvust satanismiga. Tema elu muutus üleöö.
Kui ta oli ühingusse vastuvõtmistseremoonia läbi teinud, andsid vaimud talle teada, et neil on eriline ülesanne tema jaoks. Ta hakkab aitama neid, kes on toime pannud kuriteo ühiskonna vastu ja pole saanud seaduslikku nõuannet, kuidas vanglat vältida. Vaimud tahtsid, et ta jalamaid asuks eratööle. Ta võib esitada mõned juristid, kes kirju kohtuasjadega läbi vaatama ja ette valmistama hakkaksid, aga põhilise töö teevad vaimud ära.
Nad teatasid, et kirjad lähevad teatud prantsuse juristidele üle kogu Kanada teada andes, et ta võib varustada advokaate kõigi vajalike materjalidega, et kohtus võita need juhtumid, mis mõne aja eest kaotati, kuna polnud piisavalt aega ette valmistada.
Edasi teatasid vaimud, et tal pole vaja teha muud kui minna ükskõik millisel kolmapäeval, kui ta nende abi vajab, palvemajja tööle. Tema osaks on vaid panna paberid kolme kirjutusmasinasse ja vaimud koostavad kirjad kogu täiuslikkuses.
Tema ees laual olid kirjutusmasinad ja 50 hunnikut paberit. Nende paksused olid poolest tollist kolme tollini. Ta seletas, et need materjalid on trükitud just nii kiiresti, kui kähku ta jõuab pabereid masinasse pista. Need kirjad sisaldasid põhjalikke protseduure, mida kohtus järgida, varasemaid kohtumenetlusi sarnaste juhtumitega jne.
Kui preester küsis, kuidas advokaadid tema pakutud teenusesse suhtuvad, vastas mees, et nad on vaimustuses, kuna tulemused on suurepärased. Küsimusele, palju see töö ka väärt on, vastas Julien, et siin on mängus tuhanded ja tuhanded dollarid. Kui me minema hakkasime, kutsus ta meid läbi astuma ja vaimude tööd pealt vaatama, kui juhtume samal ajal majas viibima.
Preester kordas oma soovi, et me laseksime endid ühingu liikmeiks pühitseda. Mu sõber andis talle jaatava vastuse, aga mina ei suutnud.  „Mul on kahju, aga ma ei saa jalamaid vastata. Samal ajal, nädala pärast annan ma oma kindla vastuse.“
Ise seda teadmata, surusin viimast korda satanistide preestri kätt ja läksin. Voodisse heites ei saanud ma tol õhtul und. Mõte Saatana kultuse liikmeks astumisest keerles mu peas. Kas peaksin selle läbi tegema või mitte? Viimaste kuude sündmused möödusid mu silme eest ja mõtteid täitsid vastamata küsimused kurjuse ja headuse jõududest. Kuigi olin avastanud palju hämmastavaid seiku seoses üleloomulikkusega, tundsin ometi, et siin peitub palju rohkem, kui olin näinud. Ma sain aru, et ei saa täielikult uskuda kurjade vaimude kinnitusi, nagu oleks Jumal neid ebaõiglaselt kohelnud. Kust leida tõde?  Kindlasti mitte ühestki kristlikust kirikust, muidu ma oleksin seda juba kuulda saanud.
Oma kimbatuses leidsin, et pean kuidagi abi leidma, et mõistuspärane otsus vastu võtta ja oma peaaegu kõikehõlmavas abituses hüüdsin ma valjusti: „Kui kusagil taevas on Jumal olemas, kes minust hoolib, aita mind!“  Varsti pärast neid sõnu keerasin end küljele ja jäin magama. Järgmine asi, mida tajusin, oli mu äratuskella helin. Sel neljapäeval läksin tööle oma mõtete koorma all.
Varsti peale seda, kui ma kohtasin Rolandit ja hakkasin spiritistide seansse külastama, sain ka töökoha, mille mõne aja eest olin kõrva taha pannud. Töö seisis tikkimisteenuste osutamises Montreali kleiditootjatele firmadele. Sel ajal, kui oma tikkimismasina taga töötasin, mõtisklesin aina uuesti ja uuesti oma otsusest, mille pidin nädalaga tegema. Reede keskpäevaks olin jõudnud selleni, et mul pole muud, kui liikmeksastumine läbi teha.

7.  peatükk

VAIMUDE JUMALDAMISEST     
PIIBLIÕPINGUTE JUURDE

Kell kolm peale lõunat, nagu tavaliselt, helises kell, et teatada veerandtunnisest puhkepausist. Kui möödusin Harry,  ühe tehase omaniku kabinetist, palus ta tööle tagasi tulles korra sisse astuda. Olevat üks jutt.
Kui ma tema tuppa astusin, pakkus ta sigaretti ja sõnas: „Roger, ma tahaks sinult üht teenet paluda. Kindlasti nägid mind täna hommikupoolik koos ühe noore mehega ettevõttes ringi jalutamas. Näitasin talle meie seadmeid. Ma palkasin ta tööle; ta alustab esmaspäeva hommikul.“
„Boss, see on tore, aga mis sel minuga pistmist on?“
„Kuula nüüd hoolega, mida ma sulle räägin. See on mulle väga oluline. Sellest hetkest, kui ta siit väljus, pole ma saanud mõelda muust, kui probleemist, mis tal on. Mees on kristlane, aga peab seitsmenda päevana laupäeva. Enne kui töö vastu võtta, ütles ta, et seoses tema religioossete veendumustega tahaks ta reedeti kell pool neli ära minna ja teeks selle aja muudel nädalapäevadel tasa. Nii saaks ta hingamispäevaks valmistuda.“
„Harry, ma kuulan, aga ma ei saa asja mõttele pihta.“
„Ma vaatan, et sulle pole see teada, et piibellik hingamispäev algab reedel päikeseloojanguga ja kestab laupäeva päikeseloojanguni. Olen ise juut ja mõistan täpselt, mida ta silmas peab ja lubasin talle, et asjad seatakse nii, et ta saab rahul olema. Ent mul on piinlik küsida, mis usulahku ta kuulub. Siin ongi see, mida ma sinult paluda tahtsin. Ma panen Cyril'i sinu kõrval masinale tööle. Kui te olete omavahel tuttavaks saanud, uuri välja, mis nime nende kirik kannab ja milles selle religiooni põhiolemus seisneb. Aga ära lase paista, et mina sulle seda ütlesin. Ole taktitundeline, võta aega, olgu nädal või kakski, enne kui teema üles tõstad. See asi erutab mind tõsiselt - kristlane ja peab piibellikku hingamispäeva. Ma pole sellist asja veel kunagi kuulnud.“
Tundes tungivat soovi viia Harry kurssi hingamispäeva ja selle õige pidamisega, ütlesin talle: „Kas sa ei tea, et pühapäev on nädala seitsmes päev? Ma õppisin seda, kui olin koolipoiss. Nunnad õpetasid, et Jumal lõi maailma kuue päevaga ja puhkas seitsmendal. Aga Gregoriuse kalendris on tehtud viga. Tegelikult peab pühapäev asuma seal, kus me praegu näeme laupäeva.“
Naerulsui võttis Harry ühest lauasahtlist sõnastiku, avas selle 'laupäeva' juurest ja palus mul definitsioon ette lugeda. „Laupäev - nädala seitsmes  ja  viimane päev.“ Seejärel ta selgitas, et juudid pole kunagi silmist lasknud nädala tegelikku tsüklit ja et piibellik hingamispäev on tegelikult seitsmes päev nädalas, ehk laupäev, nagu ka kalendrist näha. Gregoriuse kalendri kohta ütles ta, et see ei muutnud nädala tsüklit üldse mitte kuidagi. Muudatus kompenseeris üksnes seda, et kalendri näit ja päikese liikumine oli viimase 1600 aastaga kümme päeva erinema hakanud. Ta soovitas mul mõnest soliidsest entsüklopeediast järele vaadata ja oma avastusest siis pühapäeva pealelõunal, kui koos piljardit mängime, tallegi rääkida.
Ütlesin, et ma pole eriti teadja, kui asi puudutab religiooni, tänasin teda huvitava ajaloolise tõiga eest ja läksin tööle tagasi. Olin valmis hankima talle informatsiooni, mis puudutas Cyril'i vaimulikke tõekspidamisi.
Töö ajal ei suutnud ma mõelda muust, kui meie jutuajamisest Harry'ga ja ootasin, millal kell kukub, et saaksin minna mõnda raamatukokku ja midagi välja uurida. Siis mõtlesin endamisi, miks ma pean oma pead üldse religiooniga vaevama? Mida head võib see mulle anda? See on ju aja raiskamine? Ent taas tundsin ma tugevat soovi sellesse teemasse süveneda.
Peale tööd läksin otsejoones kesklinna raamatukokku ja sain mõne minutiga enda kätte kõik faktid, mis puudutasid Gregoriuse kalendrit. Leidsin, et mu ülemus oli teemat käsitledes täpne olnud. Paavst Gregorius XIII andis välja dekreedi, et järgmisele neljapäevale, 4.oktoobrile 1582 peab järgnema reede, 15. oktoober, et lihavõtte pühitsemine tuua tagasi ajale, mille oli Nizza nõukogu määranud. Nõukogu oli paika pannud, et kirik peab lihavõtteid tähistama täiskuu esimesel pühapäeval, pärast kevadist pööripäeva.
Esmaspäeva hommikul tutvustas Harry kõigile uut töötajat. „Tema nimi on Cyril Grosse ja ta on väljaõppinud tikkija. Me tervitame teda oma ettevõttes, teades, et tema ühinemine meiega suurendab meie asutuse käivet.“  Ta viis Cyril'i tema töökohale minu kõrval ja sõnas, et uue masinaga töötamine peaks talle rõõmu tegema. Siis, pöördudes minu poole, sõnas ta: „“Cyril, saa palun tuttavaks - Roger. Te peaksite sõpradeks saama, kuna hakkate tulevikus samade projektide kallal töötama. Roger, püüa kõigile võimalikele küsimustele vastus anda, mis Cyril'il töö suhtes tekkida võivad. Ja kui teil peaks mingit abi vaja olema, andke aga teada.“
Arvata umbes neljakümne viie minuti pärast hakkasid mul tikkimismasinaga probleemid tekkima. Muuhulgas hakkas see pisteid vahele jätma. See tähendas, et pidin mitmeid töid uuesti üle tegema. Kui masin juba mitu korda tõrkunud oli, hakkas mul kannatus katkema ja ma hakkasin roppu moodi vanduma ja pühakuid taevast alla kutsuma. Lõpuks palusin ma ülemusel oma masina häälestus üle vaadata. Ta tuli kohale, lasi värtnad vabaks ja katsetas erinevaid kohti, mis seda viga võisid põhjustada, ent sellest kõigest ei olnud tulu.
Kella kümnese pausi ajal läksime Cyril'iga värske õhu kätte ja rääkisime mu raskustest. Küsisin, kas tal on mingitki aimu, mida ma võiks teha, et sellest veast jagu saada. Ta sügas veidi põske ja ütles siis: „Nähes sind küsimas minu arvamust, ma arvan, et on. Roger, anna see asi lihtsalt Jumala kätte. Ma kuulsin su häält läbi masinate müra ja ma võin öelda, et see polnud just abi palumine.“
Tema vastus üllatas mind pisut, aga ta esitas seda niisugusel kujul, et see ei ärritanud mind sugugi. Samal ajal nägin ma võimalust võtta üles  teema, mis Harry't oli huvitanud.  „Cyril, anna andeks, kui ma midagi ütlesin, mis sind haavas. Ma ei tahtnud niimoodi. Ma saan aru, et sa oled usklik inimene. Kas sa võiksid öelda, millisesse usulahku sa kuulud?“
„Olen seitsmenda päeva adventist,“ vastas tema.
„Ma loodan, et sa ei pahanda, kui ütlen, et ma pole sellisest kogudusest kunagi midagi kuulnud. Kas sa võiksid lühidalt kirjeldada, millesse sa usud ja miks?“
Cyril selgitas, et tema koguduse nimes on selle eksisteerimise põhjus.
„Seitsmenda päeva adventistid,“ selgitas ta, „on pühendunud kahe Piiblitõe kuulutamisele. Esiteks - pühitseda seitsmendat päeva hingamispäevana loomise mälestuseks ja kutsuda inimesi kummardama Teda, kes on loonud taevad, maa ja mere ja veteallikad (Ilm 14:7). Teiseks - adventistid vaatavad tulevikku ja ootavad Jeesuse peatset taastulemist ja tõotuse täitumist, et surm saab ära võidetud ja õiged elule äratatud. Saades endile surematud kehad, võivad nad siis läbi ilmaruumi koos Issandaga Jumala kuningriiki reisida, kus Ta praegu kodu valmistab neile, kes selle teokssaamist ootavad.“
Siis oli ka see  veerandtunnine puhkepaus otsa saamas ja me suundusime tagasi töö juurde. Mainisin oma kaaslasele, et kuigi mul pole plaanis kirikuskäijaks hakata, tahaksin tema vaimulikest veendumustest rohkem teada saada. 
„Roger, mulle oleks suureks rõõmuks vastata sinu kõigile küsimustele, mis minu usku puudutab.“
See eriline oktoobripäev oli imekaunis ja mulle tuli mõte. „Cyril, mis sa arvad, kui einestaksime täna koos väljas? Me võiksime minna kaubasadamasse, majade taha maha istuda ja sa räägiksid mulle oma kogudusest ja usust.“
„See kõlab päris kenasti.“
Tagasi tööruumi jõudes avastasin, et minu masin töötab vähemagi tõrketa. Ma hakkasin äsjakuuldu üle järele mõtlema. Inimolendi Looja kutsub Teda mälestama kui eluandjat ja näitama seda mälestuspäeva pidamisega. Leidsin, et see on väga huvitav. Kristuse tagasipöördumine maa peale ja surnute ülestõusmine. Inimesed saavad rüütatud surematusse ja reisivad läbi maailmaruumi tõelisse taevasse. See, kuidas Cyril seda rääkis, lasi sel kõigel paista kui täiesti reaalsetel asjadel.
Läks nii, et lõunavaheaeg tundus lühem kui iialgi varem. Meil oli ikka 60 minutit, nagu alati, aga sedapidi, kuidas Jumala Sõna minu ees avanes, tundus see tund veerandina.
„Cyril, see, mida sa rääkisid, on äärmiselt huvitav, aga tekitas ka hulgaliselt küsimusi mu peas. Kas sa võiksid mõnelegi vastata?“
„Muidugi. Räägi, mis sinu peas toimub. Võib-olla saan aidata.“
Et olla kindel, kas sain kõigest õigesti aru, alustasin kokkuvõttega sellest, mida ta oli öelnud. „Sa nimetasid surnute ülestõusmist Jeesuse taastulemisel ja inimesi, kes surematuse pärivad ja tõelisse paradiisi rändavad. Sa väitsid, et see on Jeesuse poolt jüngritele antud tõotuse täitumine. Nüüd ütle mulle, mis saab inimese surematu hingega, kui ta sureb ja mida ta teeb surma ja ülestõusmise vahepeal?“
Nõjatudes vastu maja seina, hammustasin suure ampsu oma võileivast ja kujutlesin, et sellest väljapääsemiseks peab ta tükk aega maadlema. Ent kohemaid sain ma küsimust kuulda. „Roger, oled sa väga pettunud, kui ma ütlen, et sul ei ole surematut hinge?“
„Üldse mitte. Aga ma tean paljusid, kes oleksid. Kuidas sa seda seletaksid?“
„Tegelikult esineb sõna 'surematu' Piiblis vaid ühe korra (1Tm 1:17) ja Pühakiri omistab selle termini Jumalale. Nüüd ütle puhtast südamest, kas on see õiglane, taotleda endale surematut hinge, kui Piibel teatab, et üksnes Jumal on surematu.“ (1Tm 6:15-16)
Kui ma seda vastust kuulsin, pidin äärepealt oma võileiva maha pillama. Ma ei oodanud sedasorti vastust, ent selles oli kindlasti mõte. „Kas sa tahad öelda, et kui inimene sureb, siis ta hävineb täielikult? Et ta ei ole enam millestki teadlik?“
„Jah. Tegelikult julgustab apostel Paulus oma kirjas Roomlastele otsima surematust. (ptk 2:7) Kas ta siis soovitaks meil seda teha, kui meil see juba oleks?“ 
Tema põhjendused panid mind mõtlema. Eriti seetõttu, et ma polnud kunagi sedasorti kristlikku juttu kuulnud. Küsitlesin teda edasi.
Ta selgitas, et Jeesus nimetas oma maapealse teenistuse jooksul surma sõnaga uni. „Laatsarus, meie sõber, magab, aga ma lähen teda unest äratama!“  Siis ütlesid tema jüngrid: „Issand, kui ta magab, siis ta saab terveks!“ Aga Jeesus rääkis tema surmast, nemad aga mõtlesid, et ta räägib une magamisest. Siis Jeesus ütles neile lausa: „Laatsarus on surnud.“ (Jh 11:11-14) Seejärel kinnitas ta oma seisukohta 2.Timoteose 1:10 abil, mis räägib, et meie Õnnistegija Jeesus Kristus on hävitanud surma ja toonud valge ette elu ja kadumatu põlve evangeeliumi kaudu.
Kui ma palusin seda veidi selgitada, ütles ta, et Saatan ja tema kurjad vaimud saavad suurt naudingut inimsoo segadusse ajamisest ja eksiteele viimisest. Päevast, mil nad panid meie esivanemad ja nende järglased üleastumise läbi avama õnnetuste ukse, on need kurjad olevused järginud hoolsalt plaani, et surelikke läbi inimlike ideede ja filosoofiate oma vaatevälja tõmmata. Sel moel võib inimolevus kaotada silmist Jumala tõotatud suured õnnistused. „Kurb on küll tunnistada, aga kurjuse plaanidel on hämmastav edu olnud.“
Nii. Siin on inimene, mõtlesin endamisi, kes mõistab, millist võitlust tema vaenlased peavad. Taas kannustasin ma teda jätkama.
„Suurim õnnistus saab täidetud Messia tulekul. Taas on seda kahju öelda, aga Iisraeli rahvas, kes kord said Jumala prohvetitelt kuulutuse, olid sedavõrd segaduses, et kui Messias nende seas kõndis, siis nende ülemad tõukasid Ta ära ja ühel päeval lõid risti!“
Üks Jumala suurimaid tõotusi on surnute ülestõusmine ja lootus igavesele elule. Apostlite aja juudi õpetatud klass - saduserid - ei uskunud ülestõusmisse. (Ap 23:8) Vastukaaluks, naaberrahvastel oli arusaam, et peale surma läheb inimene eksisteerimise kõrgemasse vormi.
 2.Timoteose 1:10 saime teada, et Issanda õpetus ja Kolgata ohver on hävitanud surma ja ümber lükanud väärõpetused sellel teemal. Kristuse evangeelium ütleb selgesti, et igavene elu ja surematus saab antud õigetele ülestõusmisel Tema teisel tulekul ja mitte enne. Ja et kui inimene sureb, siis ei tea ta midagi, vaid kogeb surmaund.“
„Cyril, Jumala Vaim on teinud teile võimalikuks - ma mõtlen kõiki adventiste - hoiduda surematu hinge doktriini lõksust. Ma olen jõudmas arusaamisele, et see on suurim pettus, mida vaimud on meie peale saatnud. Mees, sul on palju, mille eest tänulik olla.“
Oli tunne, et peaksin talle rääkima oma seotusest vaimude maailmaga, aga ma kartsin, et kui seda teen, võib see mulle elu maksta. Nii küsisin selle asemel veel ühe küsimuse: „Ma loodan, et sa ei pea mind tüütuks, aga kas sa ei võiks mulle veel veidi Jeesuse tulekust ja ülestõusmisest rääkida?“
Mu noor õpetaja tsiteeris kokkuvõtteks 1.Tessaloonika 4:13-14 ja 16-18. „Aga ma ei taha, et teil, vennad, oleks teadmata nende järg, kes on läinud magama, et teiegi ei läheks nõnda kurvaks, nagu teised, kelledel ei ole lootust. Sest kui me usume, et Jeesus on surnud ja üles tõusnud, nõnda ka Jumal toob Jeesuse kaudu esile need, kes ühes temaga on läinud magama. Sest et Issand ise tuleb alla sõjahüüuga, peaingli hääle ja Jumala pasunaga ja Kristuses surnud tõusevad üles esmalt, selle järel kistakse meid, kes elame ja üle jääme ühtlasi nendega pilvedel Issandale vastu üles õhku ja nõnda saame olla ikka ühes Issandaga. Kinnitage nüüd üksteist nende sõnadega.“
Kui me jalutasime tagasi tööruumide poole, ütlesin talle: „Sul on kõige hämmastavam arusaamine elust. Neis, kellel on selline lootus, peab küll midagi väärtuslikku olema.“
Sel ajal, kui oma tikkimismasina taga töötasin, oli mu mõistus võitlusväljaks Jumala Püha Vaimu ja Saatana vaimude vahel. Esmalt hakkasin ma mõistma, miks kurjad vaimud nii väga maailma Lunastajat vihkavad. Samuti hakkasin taipama, miks nad on loonud sadu teooriaid, et inimesi eksiteele ja segadusse ajada, eriti just ideega, et inimene on surematu. Et oma Saatanlikku ideed välja käia, ilmutavad kurjuse inglid - nagu olin juba näinud - endid inimestele kui surnud lähedaste hinged.
Esimest korda elus tajusin ma armastavat Jumalat. Samal ajal jõudis mulle pärale, et olen kadunud mees. Nagu ma praegu sellele vaatan, kogesin ma midagi sarnast, nagu need, kes leiavad end Uue Jeruusalemma müüride alt. Nad vaatavad üles, lootuses lunastatud saada, ent peavad hüüdma: „On juba liiga hilja!“
      Taibates, et ma olen vaimulikult kadunud, hakkasin ma meeletult higistama, kuigi ruumis oli mõõdukalt jahe. Avasin oma särgikaeluse ja käärisin varrukad üles, aga sellest polnud abi. Nagu ma mäletan, otsustasin minna meeste tualetti. Seal panin ukse lukku ja haarasin oma hingeahastuses loputuskasti kaanest, et püsti jääda, kuni jäin päris jõuetuks. Higi valgus mööda nägu alla ja rasked tilgad sulpsatasid ühtejärge potti.
Nüüd on juba liiga hilja, keerles mu peas üha. Liiga hilja! Tahtsin seda täiest kõrist hüüda, ent igasugu heli lämbus mu kurgus. Mu viha Jumala vastu oli kadunud ja minu jumalatu elu kangastus mu ees. Samal ajal ma mõistsin, et olin Saatanliku tagakiusamise ohver.
Kurjad vaimud ründasid mind nüüd lootusetuse mõttega, nagu ma seda varem polnud tundnud ja pole ka hiljem peale seda. Ma tundsin nende kohalolu lausa füüsiliselt, kuni selleni, et raske hakkas hingata, nagu oleks keegi hapniku kinni keeranud. Oma abituses hingeldasin vaikselt: „Mu Jumal, halasta mu peale!“ Mul polnud mõtteski, et see pidi palve olema, ent painav seisund kadus kohe, nagu ka hirmutunne.
Pesin nägu külma veega ja läksin oma masina juurde tagasi. Kui edasi töötasin, tuli mõte, et järsku Eluandja kuulis mu hüüdu ja ajas kurjad vaimud eemale. Kui nii, siis miks Ta seda tegi? Ma olin Jumalat vihanud, Teda teotanud. Mitte mingil juhul ei saaks Ta mulle andestada. Ent keegi peale Jumala ei saanud mind niiviisi vabastada, nagu äsja olin kogenud. Veel teinegi mõte käis läbi pea - kuna ma ise ei saa andestust ega või oodata sellist igavest elu, nagu Cyril oli rääkinud, võib-olla kavatseb Looja selle asemel minusuguseid väärtusetuid olevusi kasutada selleks, et õnnistada nende elu, keda Ta armastab ja soovib uuel maal näha.
Ma ei saanud lahti tundest, et Jumalal on omad plaanid välja töötatud, miks minu teed Cyril'iga ristusid. Jah, pidi ilmselt olema nii, et Taevane Jumal kuulis tol õhtul mu appihüüdu, kui ma mõne päeva eest voodis hüüdsin: „Kui kusagil  taevas on Jumal olemas, kes hoolib minust, aita mind!“
Ta hoolib, jah, Ta hoolib. Oleksin äärepealt need sõnad valjusti välja hüüdnud kõigile, kes tööruumis olid, aga hoidsin end tagasi. Nähes nüüd, et Jumal kannab minugi eest hoolt, otsustasin paluda, et Cyril räägiks veel, mida ta Piiblist on leidnud. Kui Jumalal on halastust minu vastu, kes seda kõige vähem on ära teeninud - küllap on Tal seda paljude teiste heade inimeste jaoks, kes pole teadlikud, mida Jumal neilt soovib.
Võib olla,  kui ma seon end teiste inimeste igavikulise heaoluga, võib Jumal mind vabastada deemonlike vaimude küüsist ja ma võin elada oma ülejäänud elu, rõõmustades mõttest, et kuigi ma ise ei leia päästet, saan ma paljudele teistele inimestele teada anda käimasolevast võitlusest eesriide taga ja aidata neil teha mõistlik otsus Kristuse kasuks.
Mõne aja pärast hakkasin ma tundma suurt meelehärmi asjaolust, et deemonid petavad inimesi. Siis ja seal tegin otsuse, et minul on nendega lõpp.
Peale tööd ütlesin Cyril'le, et ma tahaksin koos temaga trammini jalutada ja natuke rääkida. Kui edasi jalutasime, küsisin, kas ta oleks nõus koos minuga piiblitunde võtma. Ta vastas, et sellest oleks tal vaid hea meel. Siis küsis ta omakorda: „Kas sa oleksid valmis saabuval nädalavahetusel alustama? Siis oleks meil igal nädalal tund või kaks?“
„Cyril, põhjustel, mida ma ei saa sulle öelda, on mulle väga tähtis, et me alustaksime juba täna õhtul. Kas me läheme sinu või minu poole?“
Ta kutsus mind kella seitsmeks enda juurde. Lahku minnes vaatas ta mind ikka veel üllatunult, et ma olin tingimata kohe tahtnud alustada. Me kumbki ei teadnud sel hetkel, et nädala pärast oleme läbi võtnud juba 28 piiblitundi.

8.  peatükk

ESMASPÄEVA ÕHTUL ÕPPIMAS

Peale seda, kui ta oli mind oma abikaasale tutvustanud ja me pisut juttu olime puhunud, ütles Cyril, et ta peab vajalikuks selgitada oma suhteid SPA Kirikuga. Töö juures ei olnud tal aega üksipulgi seletada. Tegelikult ei olnud ta veel koguduse liige, aga oli pidevalt koosolekuid külastanud ja pidas plaani tuleval laupäeval end ristida lasta.
Ilma oma adventistist abikaasa teadmata oli ta paljude kuude vältel lugenud kõiki vaimulikke kirjutisi, mis Cyntial kodus olid ja nii saanud hardunud piibliuurijaks. Samuti oli ta omandanud sügavama arusaamise Pühakirjast, õppides seda koos pastor L.W.Tayloriga, kes viis ta ka mõtteni ühineda kogudusega. Cyril pani ette, et Cyntia juhiks neid tunde, mis olema saavad. Ma nõustusin ja langetasin pea koos oma uute sõpradega, kui Cyril lühikese palve tegi.
Cyntia pakkus, et kasutaksime uut õpikut nimega „Kakskümmend kaheksa Piiblitundi hõivatud meestele“. Iga õppetükk koosnes 15-20-st teema juurde kuuluvast küsimusest. Iga õppetund pidi kestma umbes tund aega. Plaan oli mulle vastuvõetav ja me asusime esimese kallale, mille nimeks oli „Jumala Sõna“.
Tundus, et me ei suuda seda mingi ajaga läbi võtta. See, mida ma sain teada Jumala ilmutustest inimesele, rõõmustas mind. Teine õppetükk keskendus Taanieli raamatu teisele peatükile, käsitledes suurriikide tõuse ja langusi maailmas ja Kristuse teist tulemist maa peale. Cyril ütles, et me võiksime võtta aega ja uurida Taanieli prohveteeringuid. Julamaid küsisin, kas me võiks seda teha kohe nüüd ja kohe seal. Nad nõustusid ja me jätkasime.
Üks salm jättis mu meeltesse teistest kestvama mõju. „Aga nende kuningate päevil püstitab taeva Jumal kuningriigi, mis jääb igavesti hävitamatuks ja mille valitsust ei anta teisele rahvale. See lõhub ja hävitab kõik need kuningriigid, aga ta ise püsib igavesti. (Tn 2:44)  Kui ma seda olin lugenud, tahtsin ma teada, mida veel Taaniel on öelnud Kristuse kuningriigi rajamisest maale. Cyntia juhtis mu tähelepanu seitsmendale peatükile. „Ja kuningriik ning valitsus ja võim kuningriikide üle kogu taeva all antakse Kõigekõrgema pühale rahvale. Tema kuningriik on igavene kuningriik ja kõik valitsused peavad teda teenima ja temale alistuma!“ (salm 27)
Cyntia sõnas, et siis saavad teoks  Jeesuse sõnad Matteuse 5:5: „Õndsad on tasased, sest nemad pärivad maa“. Samuti sain ma teada, et inimesed, kes siis maad asustavad, on need, kes Kristuse tulekul üles tõusevad.
Tundus, et meil ei kulunud kolmanda osaga üldse mingit aega. Niisuguseid asju polnud ma varem eal kuulnud. Need haarasid mu südame ja ma tahtsin üha enamat.
„Millest järgmine õppetükk on?“  Ma ei mäleta täpselt, mis selle pealkiri oli, aga mul on meeles, et see äratas minus taas soovi kuulda saada, mida Jumala Sõna selle teema kohta ütleb, millest ma õhtu jooksul ka neile lõpuks pean rääkima. Süüdanud uue sigareti ja tõmmanud paar sügavat mahvi ütlesin, et kui Cyril on nii lahke ja tühjendab mu tuhatoosi, siis ma jään veel üheks tunniks. Ta tegi seda ja ma sõnasin: „Ärme kaotame aega, et teie pere liiga hilja voodisse ei jõuaks.“ Nad vastasid, et lähevad tavaliselt kell üksteist magama. „Suurepärane,“ hõiskasin ma, „praegu on alles mõni minut üle üheksa. Me oleme tublid olnud, nii et ärme enam aega viidame.“
Ma mäletan nende reaktsiooni, nagu olnuks see alles eile. Cyntia heitis pilgu oma mehe poole, silmis suur küsimärk. Too andis märku, et me peaksime jätkama. Muuseas olin närviliselt pahvinud oma viimase sigareti poole peale ja küsisin, ega nad vastu ole, kui ma sigari süütan. Muide, see oli mul tavaks enda premeerimisena, kui ma midagi väärtuslikku olin korda saatnud. Piibli uurimine koos nendega oli üks kasulikumaid asju, mida olin oma elus teinud.
Kõhklematult vastas Cyril: „Meile meeldib, kui sa tunned end nagu kodus, kuni meie juures viibid, nii et tee nii, nagu sul mugav on.“ Tegin seda ainsal viisil, mida teadsin. Kogu tuba muutus kiiresti suitsust siniseks.
Mul on kindel veendumus, et Jumala Vaim käis minu ees ja aitas neil mõista mu tugevat sõltuvust tubakast ja heita kõrvale ebamugavust, et mulle Jeesust tutvustada.
Läbi aastate olen olnud tänulik Jumalale, et Ta palju kordi on delikaatse situatsiooni minu eest lahendanud. Seitse päeva järjest uurisime igal õhtul neli tundi Piiblit. Kuni me polnud jõudnud tervisliku eluviisi teemani, ei olnud mul aimu, mida tubakas mulle teinud on  ja mida nemad on pidanud taluma. Ja see teema ei tulnud enne kui peaaegu õppetüki lõpus.
Kui ma küsisin, miks nad olid talunud minu suitsetamist, vastas Cyntia:
„Me nautisime sinu seltskonda ja kui sa peale esimest õhtut avaldasid soovi tagasi tulla, siis otsustasime, et isegi kui sinu suitsetamine lühendab meie elusid mõne aasta võrra, pole me vastu, kui see tähendab sinu õpinguid Jumala Sõnast ja Jeesuse järgijaks saamist.“
Ent nüüd tagasi tolle õhtu neljanda tunni juurde. Jumala Sõna avas mulle igavikulisi väärtusi ja tahtes veel sellest teada, küsisin, mis neljanda osa teemaks on. „Kas teeme neljanda ka ära? Siis ma lasen teil voodisse minna.“  Suurim üllatus väljendus nende nägudel. Siis vastas Cyril: „Miks mitte teha nii, et sa tuled järgmine kord tagasi ja me võtame selle siis läbi.“
„Ma loodan, et te lasete mul homme õhtul viienda osa juurde asuda. Seda siis, kui ma ikka elus olen.“ Mingil viisil tundsin, et vaimud võivad minuga arved õiendada. Ma ei öelnud neile, mida ma tundsin, aga nad tunnetasid mu tungivat vajadust ja nõustusid ka neljanda tunni läbi võtma.
Tol õhtul kui me Rolandiga esimest korda nägime niinimetatud jumalate kummardamise tuba, vannutas preester meid, et peaksime saladuses, mida olime näinud ja kuulnud. Me kordasime tema järel osa loitsimisest ja kinnitasime seda, puistates musta küünla leegi kohale näputäie peenestatud viirukit. Preester vannutas meid, et peaksime vaikimislepet majast väljaspool, et mitte suurt vaimude pahameelt esile kutsuda.
Mõni aeg hiljem, kui me külastasime, nagu satanistid seda kutsuvad, jumalate tänuteenistust, selgitas preester meile seda suurt ohtu, mis tabab igaüht, kes vaimude raevu ära on teeninud. Näitena tõi ta ühe isiku, kes lubas enesele sõnakuulmatu olla, mida paljud ilmselt peavad tähtsusetuks. Kuigi ta elas kõigiti tulekindlas elamus, põletasid vaimud selle maani maha koos reeturi ja tema abikaasaga. George rääkis meile, et ta tundis neid inimesi.
Teisel juhul veetsid vaimud tund aega ühe liikme kodus ja terroriseerisid teda mitte küllaldase uskumise pärast. Nad pildusid kõike majas leiduvat hirmsa jõuga vastu seina, isegi suuri mööblitükke. Hiljem talle küllatulnud naabrid leidsid ta šokiseisundist, peaaegu mõistuse kaotanuna.
Sellistele kogemustele mõeldes oli loomulik, et käisin peale neljanda tunni läbivõtmisega. Vaprus, millega ma piiblitundi marssisin, ei saanud olla inimjõu tulemus. Täna ma mõistan, et see tuli sellest, et olin päeval töö juures Jumala Sõna maitsenud. Jumala sõnad on elu. See motiveeris inimest minema koguni selleni, et esile kutsuda pimeduse printsi viha. Jumal oli paika pannud, et ma saan kuulda Tema Püha Sõna tõdesid ja see sai tõeks. Ja mitte mingil moel ei suutnud kurjad vaimud takistada sel toimumast.
Kui neljas tund läbi sai, leppisime kokku, et kohtume järgmisel päeval kell 19. Enne lahkumist palusin, et Cyril loeks mõned salmid Piiblist ja peaks väikese palve. Ta avas Piibli Laulude juurest. „Jumal on meie varjupaik ja tugevus, meie abimees kitsikuses ja kergesti leitav! Sellepärast me ei karda, kui maa liiguks asemelt ja mäed kõiguksid mere põhjas!“ (Ps 46:1-3)
Kui olin lahkumas, käsi ukselingil, tuli mõte küsida Cyntialt, mis osad veel tulemas on. Ühe õppetüki pealkiri oli „Surma seisund“.
Kui jätsin hüvasti, tundsin, et ei suuda järgmise tunni algust ära oodata. Aga tegelikult polnud aja möödasaamine minu peamine mure. Kui trammiga kodupoole sõitsin, mõtlesin, kas olen veel teisipäeval kell 19 elus. Ma ootasin tõega tol esmaspäeva õhtul vaimude külaskäiku, kelle rünnakute vastu mul omast jõust kaitset ei olnud. Issand oli õnnistanud mu elu Jeesuse pärast, mitte et ma seda väärinuks.
Kui ma voodisse läksin, kordusid mu peas Piibliread, mida Cyril oli lugenud ja järgmine asi, mida kuulsin, oli mu äratuskella helin. Teisipäeva hommik oli saabunud ja oli peagi aeg tööle minna. Sellest päevast on Laul 46 minu jaoks suure tähendusega. See juhtis mind vaatama üles Jumala poole, kes on eluvee kaev ja kõige jõu allikas. Ainus, kes on võimeline imeliselt muutma kõige lootusetumaid, meeleheitlikumaid olukordi ja vabastama abituid hävitaja käest.

9.  peatükk

LAENATUD AJAST ÕPPIMAS

Teisipäeva õhtul, täpselt kell seitse saabusin Grosside elupaika. Surnud olek või seisukord oli meie tähelepanu keskpunktiks. Leidsin Piibli üsna selge olevat vastamaks sellistele küsimustele nagu:
Kas inimolevus on surematu?
Kas surnud võivad Jumalat kiita?
Kas surmavallast saab teateid?

Vastus esimesele küsimusele tuli valjult ja selgelt esimesest kirjast Timoteosele. Üksnes Jumalal on surematus (6:15-16) ehk teisisõnu, inimene on täielikult surelik.
„Ei surnud kiida Jehoovat, ega need, kes lähevad alla surmavaikusesse.“ (Ps 115:17) vastab nagu piksenool teisele küsimusele. See lööb tuhandeks killuks minu lapsepõlve religioossed õpetused.
Vastus kolmandale küsimusele hakkas mulle ilmutama Jumala armastust ja õiglust suhetes meie vaeste surelikega. Me leidsime selle Iiobi raamatu 14. peatükist: „Inimesel, naisest sündinul, on lühikesed elupäevad ja palju tüli! Ta tõuseb nagu lilleke ja ta lõigatakse ära, ta põgeneb nagu vari ega jää mitte püsima. Kas ta lapsi austatakse - tema ei saa seda teada. Või kas neid põlatakse - tema seda ei märka.“ (salmid 1.2.21)
Seda lõiku lugedes tundsin suurt kergendust. Ütlesin Cyntiale ja Cyril'ile: „On hea teada, et meie lahkunud omaksed ei kannata puhastustules ega pea ka nägema oma sugulaste hädasid maa peal, vaid magavad hauas, kuni ülestõusmishommikuni.“
Püha Vaim andis mulle arusaamise, et surm on elu täielik vastand. See seisund on täielik hävimine, elu mitte-eksisteerimine. Nüüd sain aru, kui väär on surematu hinge kontseptsioon, eriti veel, kui lugesin Aadama loomise lugu 1.Moosese raamatu teisest peatükist: „Ja Jehoova Jumal valmistas inimese, kes põrm on, mullast, ja puhus tema ninasse elavat õhku. Nõnda sai inimene elavaks hingeks.“ (salm 7) Sain aru, et Jumala eluhingus on see, millega Ta elustab ja meie füüsist koos hoiab. See paneb kopsud tööle, südame tuksuma, vere voolama ja kehaosad liikuma. Ja kui Jumal selle tagasi võtab, kaob elu.
Andnud Pühakirjas selgesti teada, et inimene sai elavaks hingeks - mitte nagu laialt levinud uskumus, et sai omale hinge - võttis Jumal Saatanalt ja tema inglitelt võimaluse ilmuda kui surnud omaste hinged, kes on läinud kõrgemasse eksistentsi vormi.
Selle surma seisundi õppimise tulemusena hakkasin Jumala iseloomus tervet uut külge nägema. Mul tekkis sügav tunne, et kristlik maailm  ei ole Teda küllalt õigesti ega piisavalt paista lasknud.
Et te paremini mõistaksite, mida ma selle nädala jooksul kogesin, võiksite kujutleda, et te pole kunagi omanud Piiblit, veel vähem seda õppinud. Elu ei paku mingeid erilisi rõõme, kuni ühel päeval te leiate midagi, mida tõeliselt nautida ja siis tuleb teil mõte, et surm võib kõik selle homme lõpetada. Te kohtate alati mingit igavikulist, ent mis on igavikuline?
Teised inimesed ei tea rohkem kui teie. Siis, ühel päeval kohtate te kõige ootamatumal moel kedagi, kes hoiab käes Raamatut, mille on Eluandja isiklikult kirjutanud. Kõik vastamata küsimused, mis on teid aastaid vaevanud, saavad nüüd aruka vastuse ja enamgi veel.
Ma sain näha, et ülestõusmise plaani läbi avab Piibel tee, kuidas igal inimesel on võimalus saada surematus. „Vaata, ma ütlen teile saladuse,“ ütles Paulus. „Me kõik ei lähe magama, aga me kõik muutume. Äkitselt, ühe silmapilguga, viimse pasuna hüüdes. Sest pasun hüüab ja surnud tõusevad üles kadumatutena ja me muutume. Sest see kaduv peab riietuma kadumatusega ja see surev riietuma surematusega. Aga kui see kaduv riietub kadumatusega ja see surev riietub surematusega, siis saab tõeks sõna, mis on kirjutatud: Surm on neelatud võidusse! Surm, kus on sinu võit? Surm, kus on sinu astel?“ (1Kr 15:51-55)
Jeesus, kui Ta ilmub oma teisel tulemisel koos inglitega, annab surematuse neile, kes on Temast teinud endale Issanda. Ta annab taas elu neile, kes on selle kaotanud Tema pärast. Ülestõusmine on suur sündmus, mida pühad kirjamehed tulevikku vaadates lootusrikkalt ootavad.
Apostel Paulus, kuigi ta kaotas Kristuse pärast kõik, tunneb ikka veel rõõmu, pannes oma lootuse surnuist ülestõusmisele. (Fl 3:7-8.10-11) Ta hoiab pidevalt oma mõtted Taeva suunas: „Sest meie ühiskond on taevas, kust me ka ootame Issandat Jeesust Kristust kui Õnnistegijat, kes meie alanduse ihu muudab oma äraseletatud ihu sarnaseks.“ (salmid 20-21)  Huvitav on ka näha, et kuigi ta rääkis oma raskustest Aasias ja oma lootusetust elust, usaldas ta Jumalat, kes võib surnuist üles äratada. (2Kr 1:8-9) Apostel ei räägi kindlasti, et ta saab seda aulist Issanda ilmumist näha, vaid püüdest elada nii, et see võimalik võiks olla.
„Meil on lootus,“ ütles Cyntia. „Meil on suur Ülempreester, kes teenib taevases pühamus meie heaks. Ta tuli ja suri Kolgatal, et Ta saaks olla meie Preester. Ainult Tema läbi võime me lunastatud saada. Ka sinul on lootust. Kindlasti on. Jeesuses on lootus meie igaühe jaoks. Niikaua kui inimene elab ja Jeesuselt abi otsib. Ma näitan sulle.“
Ta võttis lahti Heebrea kirja 4:15-16 ja luges: „Sest meil ei ole niisugune ülempreester, kellel ei oleks kaastundmust meie nõtrustega, vaid kes kõiges on kiusatud, otsekui meie, siiski ilma patuta. Läki siis julgusega armujärje ette, et me saaksime halastust ja leiaksime armu oma abiks õigeks ajaks.“
Ma krabasin tal Piibli käest, öeldes: „Las ma vaatan seda.“ Mis mind sundis seda tegema, ma arvan, et püha Vaim oli mu hinge lootuse pannud. Oma teenistuse ajal Kanada kaubalaevastikus heitsin kord elunööri mehele, kes oli üle parda kukkunud. Ta krahmas sellest meeleheitlikult kinni. Samasugusel moel nägin mina nüüd lootust ja haarasin selle järele.
Et oli juba hilja, palusin, et Cyril teeks lühikese palve, siis ma läheksin koju. Samuti küsisin, kas ma tohin järgmisel õhtul taas nendega õppima tulla. Nad olid nõus, Cyril luges palve ja ma lahkusin.
Sõitsin trammis. Rattad kolisesid, uksed sulgusid ja avanesid, inimesed sisenesid ja väljusid, konduktor hüüdis tänavate nimesid ja mina jõllitasin läbi akna tänavasillutist. Mu mõtted olid täielikult haaratud sellest, mida Cyntia ütles. „Ka sinul on lootust, kindlapeale. Kõigil on lootus Jeesuses, kuni ta elab ja Temalt abi otsib.“ Ja siis tundus, nagu oleks hääl mulle sosistanud, et lootus on ka lootusetutele, vääritutele - isegi vaimude kummardajatele.
Kolmkümmend kolm aastat hiljem tulid Grossid meile Torontosse külla. Nad olid varsti pärast minu pöördumist kolinud Ameerika Ühendriikidesse ja me ei olnud kogu selle aja kordagi kohtunud. Kui me meenutasime neid päevi 1946.a sügisest, teatas Cyril midagi, mis puudutas mu südant, kuna nägin selles Jumala armastuse Vaimu tööd minu heaks.
Ta ütles: „Kui ma paar kuud olin abielus olnud, võtsin mõned piiblitunnid koos pastor Warren Tayloriga, kes oli Inglise SPA kiriku pea Montrealis. Mul ei olnud põhjust kahelda milleski, mida pastor Taylor ütles, kuna ta tsiteeris alati Piiblit. Siis ühel õhtul ta võttis tunni teemaks hingamispäeva. See viis mu mõtted tagasi Halifaxi aegadesse, kui olin kord vanaemalt küsinud, milline on õige hingamispäev. Ent õppetükk ei veennud mind täielikult. Tol õhtul, ilma et ma kellelegi oleksin rääkinud, palvetasin ma Jumala poole, et Ta aitaks mul uskuda laupäeva. Ma palusin, et Ta annaks mulle võimaluse kedagi teist selles veenda. Siis ma võtaksin seda kui märki, et Jumal soovib, et ma selle juurde jääksin.
Järgmisel esmaspäeval läksin tööle, nagu tavaliselt. Ent kuidagimoodi ma tundsin, et olen väsinud või väljapuhkamata ja otsustasin järsku selle töö ära lõpetada. Olin kuulnud tehasest, kus vajati minu võimetega inimest, läksin samal päeval vestlusele ja oma suureks üllatuseks saingi tööd ja veel suurepärase palgaga. Siis läksin oma vanasse töökohta tagasi ja esitasin nõutava kahenädalase ettehoiatuse.
Lõpuks tuli päev, kui pidin uuele töökohale asuma. Sel esmaspäeva hommikul istusin mehe kõrvale, kellel oli kaks imelikku harjumust. Esiteks, ta suitsetas nagu vedur. Ma olin tänulik, et võisin aknad lahti teha. Tema teine komme oli see, et kui iganes tema masin tõrkus tööd tegemast, üllatas ta mind uskumatute vandesõnadega. Ma olin unustanud oma palve Jumalale, aga Jumal ei unusta kunagi oma laste palveid. Veidi aja pärast sain teada, et see noormees, kes minu kõrval istub, tahab hakata - koguni nõuab seda - samal õhtul piiblitunde võtma. Mul polnud aimugi, mis probleemid olid Roger Morneau elus sel päeval seal masina taga.“
Sel peaaegu unetul ööl, mõni päev enne seda, kui ma kohtasin Cyril'i ja selle lühikese palvelause varasel hommikutunnil ütlesin, oli Looja selle juba ette ära kasutanud ja valmistanud mulle täpselt vajaliku abi.
Kui Cyril rääkis Jumalaga vajadusest saada julgust laupäeva pidamise suhtes ja oma soovist jagada seda kellegagi, vastas Kõigeväeline: „Mul on sinu jaoks just see õige inimene.“ Siis asus Püha Vaim tööle, õhutades Cyril'i töökohta vahetama. Ning kui mäesuurune koorem langes mu mõtteile, tegemaks oma elu olulisimat otsust, oli Jumal kohal, et aidata. Tema Püha Vaim töötas välja pisimagi üksikasja kogu oma täiuses. Mõtlen aeg-ajalt oma juudist ülemusele, Harry'le, kes soovis teada saada, mis usulahku see Cyril küll kuulub ja palus minul see tema jaoks välja uurida.
Piiblitunnid, mis me tol teisipäeva õhtul läbi võtsime, andsid mulle ülevaate igavikulistest väärtustest. Jumala Vaim andis mulle selguse, nii et mul polnud vaja sukelduda sügavale teoloogia uurimisse, mis oleks nõudnud palju aega. Kuna ma olin kriisisituatsioonis, siis ma polnud oma aja peremees ja ma ei saanud seda kasutada, nagu soovinuks. Ma teadsin, et lahing vaimudega saab peagi teoks. Ma tundsin, nagu oleksin elamiseks aega laenuks saanud.

10.  peatükk

TÕOTUSTE PÄEV

Te mäletate, et ma olin lubanud satanistide preestrile, et annan kolmapäeval talle kindla vastuse, kas ma liitun nende salaühinguga või mitte. Vaimud olid lubanud õnnistada mu elu erilisel viisil. Ent kahe lühikese päevaga tutvusin ma mõnede Jumala Sõnas antud tõotustega.
Kui ma kolmapäeva hommikul tööle läksin, mõtlesin ma tõotustest ja mida ma nende kõigiga tegema peaksin. See oli mõtete korrastamise päev. Ma mõtlesin palju ja rääkisin vähe, sest tuhat ja üks mõtet käis mu peast läbi. Kui kell sai viis, otsustasin trammi asemel jalgsi koju minna. Olin liiga pinges, et toidule mõelda ja otsustasin õhtusöögi hoopis vahele jätta. Mul oli vaja teha kõige ebameeldivam kõne sõber Rolandile ja teatada, et põhjusel, mida ma praegu öelda ei saa, ei tule ma igakolmapäevasele jumalate ülistamise koosolekule. Ja et ta ütleks preestrile edasi, et ma võtan temaga õige varsti ühendust.
Kui ma piki Blue Streeti edasi põhja poole jalutasin, möödusin ma igasugu kauplustest, ilma et ma neile tähelepanu oleksin pööranud. Ent mingil seletamatul põhjusel kiikasin ma vaid hetkeks ühele vaateaknale. Kui olin umbes 20 jalga edasi astunud, jõudis mulle kohale, et olin Piiblit silmanud. Läksin tagasi ja vaatasin uuesti. Jah, kõige muu vana koli seas oli seal uus Piibel kõige ette välja pandud.
Selle paiga nimi oli midagi umbes - Sami Pandimaja ja Odava kraami pood. Otse Piibli taga oli käsitsi maalitud silt, millel seisis: „See Piibel on just tänaseks. Tule sisse ja tingi.“
Tegin tasahilju omale läbi rahvamurru teed. Vitriinid olid paigutatud nii, et inimesel oli raske üldse liikumiseks teed valida. Osa ruumist täitsid varnad meeste ülikondadega. Kitarrid ja igasugu muud muusikainstrumendid rippusid laes. Sildid ja aina sildid, mis igal pool ripnesid, kutsusid tingima ja kaupa tegema.
Väikest kasvu mees ilmus mu ette ja küsis: „Saan ma teid aidata?“
„Mind huvitab Piibel, mis teil akna peal välja on pandud. Kui palju te selle eest tahate?“
„Aa, Piibel. Las ma ulatan selle teile.“
„Sir, te ei pea seda mulle andma. Ma tahan lihtsalt teada, mis hind on, sest mul ei ole kuigi palju raha kaasas.“  Ent tema läks ikka sellele järele.
„Teil on piisavalt selle Piibli tarvis, ma olen kindel. Ma panin selle vast tund aega tagasi välja. Ja täna on see selle poe „eri“. Ta kukkus jutustama ja ma püüdsin tema vanust arvestades kannatlik olla.  „Kui te tahate hea hinnaga Piiblit saada, ärge kunagi minge Piibli poodi. Alati tulge sellisesse kohta.“
Siis oli tal vaja korraks läbi oma kraami kuhugi lipsata ja ta tuli tagasi, ilma et midagi oleks ümber ajanud. Mõtlesin, et ta pidi küll noorest peast akrobaat olema. Pannud selle mulle pihku, ütles ta: „See on suurepärane Piibel, kas pole?“
„Kui palju?“ käisin ma peale.
„Te ei pea maksma kõrget hinda, mida teil poleks anda, kui te läheks mõnda neist Piibli kauplustest. Näete, selline Piibel, nagu see, on seal tõenäoliselt oma 15 dollarit, võib-olla rohkemgi. Ma näitan, mispärast. Ma ei tea küll just kuigi palju Piiblitest, aga ma tean, et see, mis on punase trükiga, nagu Te siin näete, on parim.“
Taas hakkasin ma pärima, kui palju ta küsib, aga ta katkestas mind.
„Mul oli mõttes küsida selle eest head hinda, aga mida rohkem ma sellest teile räägin, seda madalamale hind langeb.“
„See on suurepärane. Rääkige edasi, kuni jõuate poolteise dollarini, siis ma ajan käe tasku ja maksan ära.“
„Müüdud. Andke dollar  viiskümmend.“
Ma tõepoolest ei mõelnud seda nii. Hakkasin seletama, et ma ei tahtnud allahindlust saada ja oleksin õnnelik maksta mistahes mõistuspärast hinda.
„Ei, ma ei kavatse pennigi rohkem võtta. Kui korra ütlesin, mis hind on, siis selle eest ka müün.“
Kui ma talle raha andsin, sõnas ta: „Muidugi tahtnuks ma selle teie jaoks ka sisse pakkida, aga selle hinna eest ei saa ma pakkimispaberit anda. Ega teil pole midagi selle vastu, kui võtate ta niisama?“
„Mitte sugugi,“ vastasin ja liikusin väljapääsu poole. Kui olin ukse enda järel kinni pannud, jäin seisma ja läksin siis tagasi. Üks mõte torkas pähe.
„Kas midagi on pahasti?“ küsis väike mehike.
„Sir, see oli üks kõige ebaharilikematest tehingutest, mida ma eales olen sooritanud. Kas te võite mulle öelda, miks te mulle selle just niimoodi müüsite? See nägi välja, nagu tahtnuksite sellest vabaneda.“
Ta vaatas mulle otse silma. „Poeg, see on kahtlemata varastatud Piibel. Ma võtsin selle möödunud nädalal ühtedelt poistelt koos mitmesugu muu kraamiga. Enne seda oli mul olnud hea kuu. Aga tund enne teie tulekut mõtlesin ma, et äri on läinud halvasti sellest peale, kui selle Piibli ostsin. Nii ma otsustasingi selle kohe aknale müüki panna. Võta see, poeg, mine koju, loe seda ja Jumal õnnistagu Sind!“ 
Kohemaid mõtlesin ma Heebrea 4:15-16 peale. Tänasin ja läksin ära. Tõeline rõõm oli mu südames, kui läksin mööda tänavat, uus Piibel kaenla all. Mul polnud sellist tunnet olnud poisikesest saadik. Nagu murelikkuse pilv oleks mu peal olnud ja nüüd oli see minema puhutud. Ma tundsin ennast nii hästi, et söögiisu tuli tagasi. Juudi delikatesside poest möödudes otsustasin endale ühe võileiva lubada ja seda kodus oma uut Piiblit lugedes süüa, kuni Cyril'i poole tundi lähen. Ja siis juhtus midagi, mis suurendas mu huvi Heebrea kirja vastu. Kui ma oma korterisse jõudsin, avastasin, et kell on palju rohkem kui ma arvanud olin. Panin Piibli kiiruga toolile ja pöördusin aknale katet ette tõmbama. Kui ma seda tegin, riivasin küünarnukiga tooli, nii et see maha kukkus.
„Oi, ei,“ hüüdsin ma, „minu uus varastatud Piibel põrandal!“ See oli kukkunud avatult õige pool ülespidi Heebrea kirja seitsmenda peatüki juurest.
„Aga temal on selle tõttu, et ta jääb igavesti, preestriamet, mis ei lähe kellegi teise kätte. Sellepärast võib ta ka täielikult päästa need, kes tulevad tema läbi Jumala juurde, elades aina selleks, et kosta nende eest.“ (salmid 24-25)  Mu pilk liikus edasi allapoole ja lugesin taas. „Aga peamine selles, millest me kõneleme, on see: meil on selline ülempreester, kes istub Ausuuruse istme paremal käel taevas, pühamu ja tõelise telgi ametitalitaja, mille on püstitanud Jumal ja mitte inimene.“ (Hb.8:1-2)
Läbi nende salmide kuulsin ma Jeesust ütlevat, et Ta on elav, armastav ja võimas Lunastaja, kes on suuteline lunastama neid, kes tulevad Jumala juurde Tema kaudu. Ning see tähendab ka kontrolli deemonite üle. Kui sõitsin Grosside poole, lugesin kogu Heebrea kirja läbi. Tagasi koju minnes käisin selle uuesti üle. Kui ma koju jõudsin, lugesin seda kolmandat korda. See lummas mind. Raamat andis mulle mõista, et Kristuse teenistus meie eest taevases pühamus on olulise tähtsusega, nagu oli Tema ristisurm. See avaldas mulle sügavat muljet.
Ma nägin Jeesuses seda, kes armastab ka mittearmastusväärseid. Kes võib kõik teha õigesti. Universumi Jumal laskis end inimestel ristile naelutada, „et ta surma läbi kaotaks selle, kelle võimu all oli surm, see on kuradi“.  (Hb.2:14)
Üks neljast läbivõetud õppetükist tol kolmapäeval paistis mulle teistest tähtsamana. Selle pealkiri oli „Õelate saatus“.
Selleks ajaks oli Piibel mulle Loojat ilmutanud kui armastuse Jumalat, kes nõnda on maailma armastanud, et Ta oma ainusündinud Poja on andnud, et ükski, kes Temasse usub, ei saaks hukka, vaid et temal oleks igavene elu. (Jh 3:16) Veel kaks kirjakohta võimendasid seda nii, et ma neid iial ei unusta. Esimene, et Jumal ei saatnud oma Poega mitte kohut mõistma, vaid et maailm Tema läbi õndsaks saaks. (Jh 3:17)
Teiseks, et Jumal tahab päästa kõiki inimesi. (1Tm 2:4) Nii sain ma aru, et Jumalat ajendab armastus kõigis tegudes ja suhetes inimestega.
Kuidas suhtub selline Jumal neisse, kes Teda ära tõukavad, mõtlesin ma. Kas Ta muutub siis vastupidiseks, tundes naudingut nende lõputust piinamisest, nagu enamus kristlikust maailmast näis arvavat. Olin täis agarust teada saamaks, mida Piibel selle kohta ütleb.
Algul vaatasime patu olemust, tema autorit ja kuidas Jumal sellesse suhtub, kui patt saab teoks. Jesaja annab teada: „Kuidas sa ometi oled, helkjas koidutäht, alla langenud taevast, tükkidena paisatud maha, rahvaste alistaja?“ (Js 14:12) Hesekieli 28:12-15 kirjeldab Lutsiferi kõrget intellekti ja positsiooni, mis tal kord oli Jumala juures: „Sa olid nagu eeskujulikkuse pitserimärk täis tarkust ja täiuslikult ilus. Sa olid Eedenis, Jumala aias, sul olid katteks kõiksugu kalliskivid... Sa olid nagu keerub, hiilgav kaitsja ja ma panin sind pühale mäele... Sa olid laitmatu oma teedel alates su loomispäevast, kuni sinus leiti ülekohut!“
Lutsifer pöördus Jumala kauni iseloomu imetlemisest eneseimetluse juurde. Seejärel sai eneseimetlusest eneseülistamine. „Sinu ilust läks su süda ülbeks, oma hiilguse pärast sa kaotasid tarkuse.“ (Hs 28:17) Tema enesekesksus aina suurenes ja tuli aeg, kui ta otsustas tegudele asuda, sest tundis, et on üle Kristusest ja samaväärne Jumalaga.
Prohvet Jesaja ütles: „Sina mõtlesid oma südames: Mina tõusen taevasse, kõrgemale Jumala tähtedest, ma tõstan oma aujärje ja ma istun kogunemismäele kaugel põhjamaal. Ma lähen üles pilvede kõrgustikele, ma teen ennast Kõigekõrgema sarnaseks.“ (Js 14:13-14)
Kui huvitav ka oli Piibli seletus Saatana mässust, paelus mind kõige enam see, mida Jumal plaanib teha Saatana ja tema langenud inglitega peale seda, kui nad kogu universumile oma tegelikku iseloomu olid näidanud. Hesekiel teatab: „Sellepärast ma (Jumal) lasksin su keskel puhkeda tule - see neelas sind! Ma tegin sind maapeale tuhaks kõigi silme ees, kes sind nägid. Sa muutusid hirmutuseks ja sind ei ole enam iialgi!“ (Hs 28:18-19) Looja kavatseb patu ja surma autorile lõpu teha. Saatan ei kesta enam kaua.
Kui ma seda lõiku esimest korda lugesin, jäin ma mõttesse ja küsisin siis Grossidelt: „Kuidas võivad mõned kristlikud teoloogid jutlustada, et Saatan jääb igavesti elama tulejärves, kuigi Piibel räägib vastupidist?“
Mrs Gross selgitas, et ma ei peaks eriti üllatunud olema. Üks kolmandik inglitest, olles väga kõrge vaimsusega, sattusid taevas sedavõrd segadusse, et läksid koos Lutsiferiga riskile igaveseks hävitatud saada. (Ilm 12:4.9)
Siis vaatasime, mida Piibel ütleb kurjade inimeste igavikulisest saatusest. Laul 37:20 ütleb: „Sest õelad hukkuvad ja Jehoova vaenlased, nagu lamba rasv, nad kaovad, nagu suits, nad kaovad!“ See lõik näitab selgesti nende eksistentsi hävingut, kes Jumala ära tõukavad.
Mu mõtted läksid tagasi lapsepõlve. Maainimesed tegid tol ajal tavaliselt ise pesuseepi. Mu isa tegi seda harilikult külmadel talvekuudel, sest siis oli mugavam kuuma tulega tegeleda. Oli tarvis suur hulk loomarasva üles sulatada, keetes seda pikki tunde suures katlas. Vend Edgariga lõbustasime endid sellega, et viskasime loomarasva tükikesi lõõmavasse ahju ja imestasime, kui kiiresti see sulas ja haihtus. Ka Piibel nimetab, et nagu rasva tules hävitab Jumal õelusetegijad ja pühib patu jäljed maa pealt. Lõpetuseks lugesime kirjakohta, mis näitab õelate tasu. Malakia 3:19.21 ütleb: „Sest vaata, päev tuleb, põlev nagu ahi ja kõik ülbed ja kõik, kes pattu teevad, on nagu  kõrred! Ja see päev, mis tuleb, põletab nad, ütleb vägede Jehoova, ega jäta neile ei juurt ega oksa! Ja te tallate õelaid, sest need saavad põrmuks teie jalataldade all sel päeval, mille ma valmistan, ütleb vägede Jehoova.“
Cyril lausus, et kuigi universumi suur valitseja on armastuse Jumal, on Ta samal ajal ka õigluse Jumal. Ehkki armastus kontrollib Tema olemust, ei tohi me unustada, et - need, kes lükkavad tagasi Tema armastuse, Tema ääretu ohvri, kui Ta oma Poja Kolgatal surmale andis - need on end hukule määranud. Nad kannavad armastuse Vaimu äratõukamise süüd.
„Tuleb päev,“ jätkas Cyril, „mil Jumal viib surmaotsuse, mille inimesed on endale võtnud, täide. See saab olema lõplik, igavene surm. Sest patu palk on surm.“ (Rm 6:23)
Nüüd ma sain aru,  et igavese piinamise õpetus, mida kristlikud jutlustajad on levitanud, on tuhandeid inimesi sundinud Jumala oma peast ja elust välja heitma. Oma varases nooruses langesin ka mina selle väärõpetuse ohvriks. Samuti mõistsin ma, et kes iganes hakkab Tema Püha Sõna abil õelate saatust uurima ja tahab sellest õigesti aru saada, peab kõige esimeseks alustama tõsiasjast, et armastuse seadus on Tema valitsemise põhialus. Kõik teod ja suhtumised inimestesse on sellest lähtuvad. Niisiis, ei ole võimalik uskuda igavest kannatust. See konkreetne õppetükk tõrjus mu südamest viimasegi kibestumise Jumala vastu.
Hiljem selgitas Cyril, et inimsoo tuhandeid aastaid kestev kannatus on otsene tagajärg Lutsiferi suurele mässule taevas.  Kõrge positsioon, mida ta Jumala juures omas, andis suure väe ta sõnadele ja  nõudmistele, mis ta esitas. Saladus varjas tema tegelikke kavatsusi. Taeva asukad ei näinud Lutsiferi tegude lõpptulemust ette. Koos temaga sisenes patt igasse paika. Lutsifer ihaldas väge ja au, mis kuulusid vaid Jumalale. Taeva inglid ja universumi asukad ei teadnud patu olemust ja tagajärgi. Mis puutub Jumalasse, siis Ta pidi laskma mööduda teatava aja, et saaks ilmsiks, milline enneolematu õelus ja kurjus see oli. Universumi asukad jälgisid inimeste kannatusi vaikiva õudusega. Sündmused, mida nad said näha, jätsid nende meeltesse kustutamatu jälje.
Saanud indu Cyril'i kirjeldustest suure vaimse konflikti kohta, tahtnuksin teda tundide viisi kuulata, ent Cyril ütles, et ta ei taha mulle „vaimulikku seederiket“ põhjustada (tema venna väljend). Pärast veel üht punkti pidime tähelepanu millelegi muule pöörama.
„Kui kõik patu jäljed on selle pisikese planeedi pealt minema pühitud,“ ütles Cyril, „ja Kristus taastab tema ilu, nagu see oli oma alguses, hakkab kogu Jumala universum tuksuma ühes harmoonilises, õnnelikus taktis. Milline imeline ajastu saab see olema!“
See, kuidas Cyril ja Cyntia kirjeldasid mulle suurt vaimulikku võitlust kurjuse ja headuse jõudude vahel, tõi mu teadvusse tõsiasja, et Jumala Püha Vaim on teinud aastaid imelist ja vägevat tööd, et ma jõuaksin lõpuks sinna, kus ma sel õhtul olin.
Mul tuli pähe kella vaadata - see näitas 21.20. Kui Püha Vaim poleks tulnud mu ellu, oleks mul praegu olnud jutuajamine satanistidega. Ent nüüd nautisin ma õnnistatud eesõigust hoida Piiblit oma käes ja olin Jumala abiga kindlalt otsustanud teha lõpp vaimude jumaldamisele. Samal hetkel, kui sellest mõtlesin, käis mul värin üle selja. Kananahk tuli ihule ja karvad käsivarrel tõusid püsti.
Selle õppetüki lõpuks tuletasin Grossidele meelde, et katoliku katekismust õppides oli seal hulgaliselt Pühakirjast võetud väljendeid lugeda, mis käisid õelate igaveste kannatuste juurde. Suutsin meenutada selliseid väljendeid, nagu 'igavene piin', 'igavene tuli', 'nende kannatuste suitsu tõuseb igavesti'...
Mu võõrustajad nõustusid mõlemad, et Piiblis on mitmeid selliseid fraase. Ning et nende täpse tähenduse mõistmine nõuab pikka uurimist ja õppimist, eriti üks neist, mille juurde me jõuame kolme päeva pärast. Seda viis läbi pastor L.W.Taylor ja ma räägin sellest edaspidi.
Kui tol õhtul puhkama heitsin, olin veendunud, et Cyril'i Jumal on tõeline Eluandja, kellele ka kurjad inglid oma olemasolu võlgnevad. Et ma sain õppida Jumala Sõna, ilma et vaimud vahele segaks, oli selle tõestuseks. Aga neljapäeva õhtul, kui ma koju jõudsin, olid vaimud mu eluaset külastanud. Ja kui ma reedel koju tulin, olin veendunud, et vaimudel on tahtmine mulle midagi öelda.

11.  peatükk

HINGAMISPÄEV

Ma olin lubanud oma ülemusele, et uurin tema jaoks välja, miks Cyril Piibli kohaselt laupäeva peab. Et ruumi säästa, jätan ma vahele meie neljapäevase ja reedese õppimise, välja arvatud see, mis puudutas seitsmendat päeva.
Alustuseks rääkis Cyril, et Pühakirja järgi on piibellik hingamispäev nädala seitsmes päev. „Kümne käsu neljas käsk ütleb meile, et me peaksime meeles hingamispäeva. Üleskutse meeles pidada on ilmselt sellepärast, et inimestel on kalduvus oma kiirete igapäevatoimetuste tõttu unustada tähtsamaid elulisi asju.“
Avasime oma Piiblid ja lugesime koos neljandat käsku: „Pea meeles, et sa pead hingamispäeva pühitsema. Kuus päeva tee tööd ja toimeta kõiki oma talitusi, aga seitsmes päev on Jehoova, sinu Jumala hingamispäev. Siis sa ei tohi toimetada ühtki talitust, ei sa ise ega su poeg ja tütar, ega su sulane ja ümmardaja, ega su lojus ja võõras, kes su väravais on. Sest kuue päevaga Jehoova tegi taeva ja maa, mere ja kõik, mis neis on ja Ta hingas seitsmendal päeval. Seepärast Jehoova õnnistas seitsmendat päeva ja pühitses selle.“ (2Ms 20:8-11)
Olin hämmastuses, sest käsk Jumala õnnistatud päeva pidada oli teistsugune kui katoliiklaste katekismuses, mida mina olin kasutanud. Ütlesin Grossidele: „Need ei ole need kümme käsku, mida mina koolipoisina pähe õppisin.“ 
Ma hakkasin lugema peatüki teist salmi: „Mina olen Jehoova, sinu Jumal, kes tõi sind välja Egiptusemaalt, orjusekojast. Sul ei tohi olla muid jumalaid minu palge kõrval! Sa ei tohi enesele teha kuju ega mingisugust pilti sellest, mis on ülal taevas ega sellest, mis on all maa peal ega sellest, mis on maa all vees; sa ei tohi neid kummardada ega neid teenida, sest mina, Jehoova, sinu Jumal, olen püha vihaga Jumal...“
Lugesin läbi kogu kümme käsku ja leidsin, et seal on palju rohkem üksikasju kui katekismuses, mida teadsin. „Mul on raske uskuda, et need on Jumala kümme käsku,“ tuli üle mu huulte.
Cyril, kasutades hetke ja samal ajal vähendamata pühalikkust, ütles, et need on tõepoolest Jumala kümme käsku, mis Ta andis Heebrea rahvale Moosese kaudu. Siis ütles ta midagi küsivas toonis, mille peale mu suu lahti jäi. „Roger, ma ei tahaks näida targutajana, aga kas võib olla, et käsud, mida sina omal ajal õppisid, on mõne teise jumala omad?“  Ning siis kangastus mu silme ees niinimetatud jumalate kummardamise tuba: langenud keerub, kurjuse inglite jumal, kes möödunud sajandite vältel on trampinud Jumala pühade käskude peal, viies inimesi eksiteele. Kujutasin ette kõiki maailma asukaid, kes suure pettuste meistri poolt eksitusse on aetud.
Tagasi õppimise juurde asudes hämmastas mind, millist rõhku Jumal paneb nädala seitsmenda päeva austamisele. „Ja Jumal lõpetas seitsmendal päeval oma tööd, mis Ta tegi ja hingas seitsmendal päeval kõigist oma tegudest, mis Ta oli teinud. Ja Jumal õnnistas seitsmendat päeva ja pühitses seda, sest Ta oli siis hinganud kõigist oma tegudest, mis Jumal luues oli teinud.“ (1Ms 2:2-3)
Mis mulle eriti ilmekalt näitas seda pühadust, mida Jumal hingamispäeva oli pannud, oli see, kuidas Ta neljakümne aasta jooksul Iisraeli rahvast päevast päeva sellega harjutas. „Siis ütles Jumal Moosesele: Vaata, ma lasen taevast sadada teile leiba ja rahvas mingu ja kogugu iga päev oma osa, sest ma panen nad proovile: kas nad käivad minu käsuõpetuse järele või mitte. Aga kui nad kuuendal päeval valmistavad, mis nad on koju toonud, siis on seda kahekordselt rohkem, kui nad iga päev on kogunud. Kuus päeva saate seda koguda, aga seitsmes päev on hingamispäev, siis seda ei ole.“ (2Ms 16:4-5 ja 26)
Ma leidsin, et see on huvitav, kuidas Jumal tahab juutidele oma hingamispäeva pühadust selgeks teha. Ja kui me seda manna kogemust lugesime, ei saanud ma naeru pidama mõttest, et mõned inimesed ikkagi jäid kahtlema, kas Jumal ikka mõtles nii, nagu ütles: „Seitsmendal päeval läksid ometi mõned rahva hulgast koguma, aga nad ei leidnud midagi.“ (salm 27)
Võtnud järjest läbi Moosese ja prohvetite kirjutatu hingamispäeva kohta, asusime Uuest Testamendist vaatama, kuidas Jeesus ja Ta jüngrid sellesse suhtusid. Rääkides Jeesusest ütles Luukas: „Ja ta tuli Naatsaretti, kus ta oli üles kasvanud ja läks oma harjumust mööda hingamispäeval kogudusekotta ja tõusis üles lugema.“ (Lk 4:16)  Jeesus teatab juudi rahvale, et Tema on hingamispäeva isand. (Mk 2:28) Hingamispäeva isand ei kavatsenud kunagi oma Isa hingamispäeva ära muuta. Näiteks, oma mäejutluses ei jätnud Ta mingit kahtlust, kui kindlatel alustel Jumala püha seadus seisab: „Ärge arvake, et ma olen tulnud tühistama käsuõpetust või prohveteid; ma ei ole tulnud neid tühistama, vaid täitma. Sest tõesti ma ütlen teile, kuni kaob taevas ja maa, ei kao käsuõpetusest mitte ühtgi tähekest või ühtki märgikest, enne kui kõik on sündinud.“ (Mt 5:17.18)
Me vaatlesime ka Piibli ülestähendusi jüngrite hingamispäeva pidamisest. Ja kui me siis lõpuks nii palju olime hingamispäeva pidamisest lugenud, küsisin, kas Cyril teab, kuidas kristlased jõudsid selleni, et hakkasid pühapäeva, nädala esimest päeva oma hingamispäevana pidama.
Ta vastas, et Rooma katoliku kirik nõudis sajandeid tagasi muutuse tegemist, öeldes, et Jumal on andnud selleks voli. Tegelikult jättes ütlemata, et sellega rikkusid nad Jumala käsku.
Järgmisel pühapäeval läksin Montreali linnaraamatukokku ja tegin väikese uurimise religioosse kirjanduse osakonnas. Peagi jäi mulle ette katoliiklaste katekismus aastast 1930. Seal oli kommentaar sellele, mida nad nimetasid kolmandaks käsuks.
KÜSIMUS: Milline on kolmas käsk?
VASTUS: Kolmas käsk on: Pea meeles, et sa pead hingamispäeva pidama.
K: Milline on hingamispäev?
V: Laupäev on hingamispäev.
K: Miks me peame pühapäeva laupäeva asemel?
V: Me peame laupäeva asemel pühapäeva, sest Katoliku Kirik viis pühaduse laupäeva pealt üle pühapäevale.
K: Miks Katoliku Kirik asendas laupäeva pühapäevaga?
V: Katoliku Kirik asendas laupäeva pühapäevaga, sest Kristus tõusis pühapäeval surnuist üles ja Püha Vaim laskus apostlite peale pühapäevasel päeval.
K: Mis autoriteet oli Kirikul laupäev pühapäevaga asendada?
V: Kirik asendas laupäeva pühapäevaga rohke jumaliku väega, mida Jeesus Kristus tema peale lasi tulla.
K: Mida käsib kolmas käsk meil teha?
V: See käsib meid pühitseda pühapäeva Issanda päevana.

Jätsin selle koha meelde. Viiekümnendate alguses tegin sellest haruldasest asjast koopia.
Kui mu esimene kohustus oli oma juudist ülemusele selgitus anda Cyril'i religioossete vaadete kohta, siis teine oli teada saada, kus ja kuidas kristlased niimoodi pühapäeva lõksu olid langenud. Otsisin seda kuid ja tegin mõned väga üllatavad järeldused. Lisaks mu ülemuse huvile Cyril'i hingamispäevast ja minu enda uutele uuringutele hakkas veel keegi selle asja vastu huvi tundma: kurjad vaimud. Kui ma laupäeva õhtul koju tulin, üritasid nad minuga sidet taastada. (Vt 1. peatükki.)
Sel reedel, kui hingamispäeva õppimisega ühele poole saime, kutsusid Grossid mind järgmiseks päevaks kirikusse. Cyril ütles, et teda ristitakse vee alla kastmisega ja temast saab Seitsmenda Päeva Adventistide Koguduse liige. Me leppisime kokku, et tulen nende juurde ja sealt läheme koos kirikusse.

12.  peatükk

UUS PÄEV JA UUS ELU

Hingamispäeva hommikul jõudsin Grosside juurde ja nägin, et mõned sõbrad on veel tulnud, et koos kirikusse suunduda. Kui meid oli tutvustatud, ajasime veidi juttu ja nagu mul kombeks oli, tõmbasin suitsupaki välja ja pakkusin neile ka. Nad keeldusid viisakalt. Siis torkas mulle pähe mõte, et võib väga vabalt olla, et adventistid ei suitseta. Natuke aega hiljem, kui me majast väljusime, küsisin Cyril'i käest järele. Ta ütles mulle, et adventistid on põhimõtteliselt tervislike eluviisidega ja mitte et Jumala silmis teenekas olla, vaid lihtsalt hea tervise pärast. Terved inimesed naudivad elu rohkem. Ta mainis ka, et varsti tuleb üks õppetükk, mis on tervisele pühendatud ja seal on ka juhiseid, kuidas tubaka kiusatusest lahti saada. Kohe kinnitasin, et ei suitseta nii kaua, kuni kiriku liikmed läheduses on. Kuidas ma võiksin seda teha! Samal ajal mõtlesin endamisi, kui õnnelik ma olen, et nad kohe alguses ei tulnud mulle ütlema, et ei tohi suitsetada. Minu kiindumus ei oleks lasknud mul koos nendega õppida. Hiljem, kui ma rääkisin Cyril'ile, et minu tõmme tubaka järele oli niivõrd tugev, et oleksin kindlasti õpingud katki jätnud, kui nad seda oleks maininud, vastas ta, et kui nad naisega olid palvetanud, otsustasid nad seda välja kannatada, et ma kõigepealt Piibliga tutvust saaksin teha. Ma ei mõistnud tol ajal, et Cuntia ja Cyril püüdsid mind Loojaga lepitada. Ja Püha Vaim juhtis neid.
Näiteks, kui ma ütlesin talle, et ei suitseta koguduse liikmete juuresolekul, siis rõõmustasid nad, et olid saanud palvele vastuse. Enne kui  nad mind endaga koos kirikusse kutsusid, palusid nad Jumalat õnnistada minu elu erilisel viisil. Nad palusid, et kaks imet aset leiaks. Esiteks, et ma mõistaksin ja hindaksin piibelliku hingamispäeva pühalikkust. Kui see peaks juhtuma, siis kutsuksid nad mu kirikusse. Kui ma nende kutse vastu võtan, oleks see märgiks, et Jumal on lunastustööle asunud. Ja teiseks, et Jumal võtaks ära mu kiusatuse tubaka järele.
Kui imeliselt Jumal vastas nende palvetele. Mõte suitsetamisest ei tulnud mulle meelde enne, kui kell seitse õhtul. Seejärel haaras mu keha niisugune agoonia, millist ma kunagi polnud tundnud. See viis mu otsusele, et ma vajan Päästjat - seda kes teostaks armastuse ime ja viiks minema isand nikotiini, kes on haaranud kogu mu keha.
Oli suurepärane laupäevahommik oktoobris 1946 Montrealis, Kanadas. Loodus oli imeliselt elav ja õhk oli karge, ning läbi puude paistvad valgusvood külvasid maa üle tuhandete armastuse suudlustega. Linn tundus olevat õnnelikum ja kõikjal meie ümber oli tunda, et kõige üle oli valvamas armastuse Jumal. Mul olid värskelt meeles piiblisalmid hingamispäevast, tundsin, et see päev kannab endas uut tähendust minu jaoks. Mina, spiritist, jalutasin laupäevapidajatega Adventkiriku poole. Mu sõbrad ei olnud veel teadlikud, et olin tasapisi välja astumas nende inimeste kõige jubedama vaenlase, langenud Lutsiferi kambast. Oli möödas vaid mõni päev, kui viimati deemonitega ühenduses olin olnud.
Kui me kiriku lähedale hakkasime jõudma, märkasin, et peaaegu kõik inimesed, kes samas suunas liikusid, suundusid kirikusse. Keegi kutsus mind hingamispäevakooli ja andis mulle kirikuteemalise voldiku. Läheduses nägin riiulit perioodika ja artiklitega. Ülespoole upitades võtsin ühe brošüüri. Kui kirikus sees olin, imestasin, kui korras ja hooldatud see oli. Võtsime istet ja ma hakkasin, kuni muusika mängis, artiklit lugema. See andis üksikasjaliku ülevaate kiriku organisatsioonist ja erinevatest tegevussuundadest. Piiblitund algas sõbraliku tervitusega. Inimesele, kes esimest korda adventkirikut külastab, oli Jumala Sõna esitatud väga innustavalt ja informeerivalt. Ma nägin inimesi, kes olid pühendunud kaasinimeste õnnistamisele.
Piiblitund kestis umbes 40 minutit. Pastor L.W.Taylor õpetas külastajate klassis. Selle päeva õppetükk käsitles Jeesuse elu. Selle keskne teema seisnes selles, et Jeesus, elades siin maal, juhindus oma elus Jumala Sõnast, jättes meile järgimiseks eeskuju. Pastor Taylor ütles lause, mida ma mäletan siiani. „Kui me järgime oma Issanda eeskuju, tuleb meisse rahu, rahulolu ja tarkus, mida maailm ei saa anda ega ära võtta.“
Tema sõnad ei saanud paremal ajal tulla. Piibli uurimine viimastel päevadel, mis kulmineerus hingamispäevaga, oli viinud mu otsuseni pöörata oma elu Kristuse poole ja pidada seitsmendat päeva hingamispäevana. Kella üheteistkümnene teenistus kulmineerus ristimisega. Üks kandidaate oli minu uus sõber Cyril.
Kui ta tagasi tuli, teatasin, et järgmisel hingamispäeval olen jälle kirikus. Veel ütlesin, et tahaksin pastor Tayloriga rääkida, kui juhus avaneb.
Kirikust väljudes küsis Cyril pastorilt, kas tal oleks võimalik tänase pärastlõuna jooksul veidi oma ajast näpistada. Ta selgitas, et mina veedan tänase päeva nende pool külas. Pastor Taylor lubas lahkesti, selle asemel, et oma kabinetti kutsuda, ise läbi astuda.
Kui läksime kodu poole, tänasin Grosse sellise hoolivuse eest. Sel hetkel ei saanud nad täpselt mõista, millise õnnistuse nad minu ellu olid toonud. Jumala Vaim kasutas neid tööriistana, et tuua mind vaimsesse oaasi, kus Kristus kõneles läbi sügislooduse ilu ja mind pidi uueks loodama.
Pastor saabus kell pool kolm peale lõunat. Kui olime natuke niisama lobisenud, pöördus jutt vaimulikele teemadele. Mainisin, et me oleme viimase nädala  jooksul Piiblit õppinud. Pastor tundis huvi, mitu tundi ja mis teemad oleme läbi võtnud. Kui olin nimetanud mõned teemad, ütlesin, et meil on üle kahekümne teema juba seljataga. Mäletan seda hetke, nagu oleks see olnud eile. Pastori silmad läksid imestusest pärani. Seejärel küsis ta, kas ta kuulis ikka õigesti. Saanud kinnitust, et oli õigesti kuulnud, küsis ta: “Kas te tahaksite öelda, mis sundis teid nii palju õppima?“
Ehkki ma ei mäleta täpselt, mis põhjuse ma talle ütlesin, on mul meeles oma üllatus tema imestamise peale, et me nii mitu teemat olime läbinud.
Mina arvasin, et igaüks, kes Piiblit hakkab uurima, teeb seda samamoodi.
Enne kui tol õhtul koju läksin, tegid Grossid mulle asja selgeks. Mõni aeg tagasi oli hulk koguduse liikmeid avaldanud soovi õppida, kuidas selgitada oma usulisi veendumusi neile, kes ei olnud nende usku. Nad palusid oma pastorit, et ta võtaks sellise grupi juhtida.
Pastor Taylor soovitas mõõdukat tempot õppimises nendega, kes pole varem Piibliga tuttavad. Ta oli öelnud, et ideaalne oleks teha üks või kaks tundi nädalas. See annab inimesele aega, et aru saada ja omaks võtta, mida ta on õppinud. Pastoril oli õigus tagasihoidliku ja ettevaatliku lähenemise osas, aga mina olin erandjuhtum. Ja Jumala Vaim juhtis Grosse talitama nii, nagu oli minu puhul õige.
Rääkisin pastorile sügavast muljest, mida kiriku külastamine mulle sel hommikul oli jätnud. Siis küsisin, miks teised protestantlikud kirikud laupäeva ei pea, kuigi Jumal on pannud sellele päevale õnnistused, mida pole ühelgi teisel nädalapäeval. Pastor vastas kõigepealt, et SPA kirik on prohvetlik kirik. Nii nagu Jumal kutsus Ristija Johannese rääkima tolle aja inimestele, kes olid ettekuulutuse Messiast silmist lasknud, nii püstitas Ta ka adventkiriku olemaks tänapäeva hüüdja hääl kõrbes.
Rääkides paljudest protestantlikest kogudustest, kes ei pea laupäeva, sõnas pastor, et Jumal ei sunni oma teid inimesele vägisi. Teisalt ootab Ta kõigilt armastuses teenimist; austust, mis lähtuks Tema jumaliku iseloomu mõistuslikust hindamisest. Jumal ei tunne rõõmu pealesunnitud truudusest ja seepärast jätab vaba valiku kõigile, et nad saaksid Ta vabatahtlikult omaks võtta.
Kui olime edasi vestelnud, tundsin, et ma ei saa enam saladuses hoida oma tegemisi vaimude kummardajate hulgas. Pastorile sai ilmselgeks, et minu sügava huvi taga on mingi võimas tegur. Kui vastumeelne mul ka oli sellest rääkida, lootsin ma, et pastor võib mulle kurjuse käest ära pöördumiseks hinnalist nõu anda. Kui ma olin oma tegemised satanistina avalikuks teinud, juhtis pastor Taylor mu tähelepanu kõige elu ja jõu Allikale, Jeesusele Kristusele. Ta ütles, et „Temas elab kõik Jumala olemise täius ihulikult. Ja te olete täidetud Temas, kes on iga valitsuse ja võimu pea.“ (Kl 2:9-10) Siis tsiteeris ta tervet hulka kirjakohti, mis näitavad, et Lunastajal on võim Lutsiferi ja deemonite üle.
Ootasin nüüd võimalust küsida mõnede piiblitekstide kohta, mida kasutavad need, kes jutlustavad hinge surematusest. Ma ei pidanud kaua ootama. Kui ta küsis, kas mul on veel midagi, mida teada tahaksin, puudutasin mõningaid avastusi, mida olin nädala jooksul Jumala Sõnas teinud. Ütlesin, et olen selle nädalaga aru saanud, et inimene on täielikult surelik, vastupidi laialt levinud usule, et kui inimene sureb, läheb tema surematu hing siis kas tasu järele või kannatustesse. Piibel teatab, et ainult Jumal on surematu. Me olime lugenud mitmeid kirjakohti, kus öeldi, et Issand annab surematuse neile, kes saavad lunastatud ja leitakse õiged olevat. Need kes pole õiglased, ei saa surematust ja lakkavad olemast. Ja kuigi Piibel selgesti ütleb, et jumalatud hävitatakse täielikult, näivad mõned kirjakohad rääkivat otsekui vastupidi.
„Koolipoisina katoliiklaste katekismust pähe õppides lugesin väljenditest, mis ilmselt käisid õelate lõppematute kannatuste kohta. Mul meenuvad sellised fraasid, nagu 'igavene tuli', 'lõputu kannatus', 'nende kannatuste suits tõuseb igavesti üles'. Nii, et pastor Taylor, mul oleks hea meel kuulda saada, mis vasturääkivused need sellised on.“
Mul oli suur rahulolu kuulda, kui pastor ütles, et see ei ole mitte vastuolu, vaid nende mõistmatus, kes peavad kalliks hinge surematuse põhimõtet. Ta selgitas, et paljud inimesed mõistavad valesti mõistet 'kannatused'. Nad seletavad seda kui kestvat piinlemist ja usuvad, et kui meeled ei taju enam piinu, siis pole see enam kannatus. Aga kui me vaatame inimeste karistamisi, siis leiame, et me eelistame kannatusi, mida põhjustab kaotus, mitte niivõrd valu tekitamine.
„ Näiteks, miks mõistetakse surmanuhtlust kui kõrgeimat karistusmäära? See ei tähenda, et sellega kaasnev valu on suurim. Näiteks piitsahoobid on valusamad kui pea maha võtmine või poomine. Me peame seda suurimaks karistuseks, kuna see on kõige jäävam. See võtab ohvrilt hetkega kõik suhted ja õnnistused ja me võrdleme selle kestvust eluga, mida see isik oleks võinud nautida. Niisiis, kui vältimatu surm on määratud, siis sellest enam ülestõusmist ei ole. See karistus on igaveseks. Teine surm jätab patuse ilma säravast ja surmavabast igavikust. See on õelate kaotus, ehk karistus, ehk kannatus.“
„Pastor,“ sõnasin ma. „ma tahaksin jälgida sama arusaadavalt kui teie seda teemat. Ei tahaks teie lahkuse peale rõhuda, aga kas te seletaksite pisut veel? See on asi, mis on mind kaua aastaid vaevanud.“  Ta jätkas:
„Pühakirjas on termineid 'igavene' ja 'igavesti kestev', kui nad on koos teiste sõnadega, nagu 'tuli' ja 'kannatused', kerge määratleda, kui tulest või kannatustest tingituid. Need ei näita aega, mida tules või kannatamises veedetakse.“  Üleni üks suur kõrv, istusin ma oma tooli serval ja ootasin erutusega veel ühe oma lapsepõlve hirmu kadumist.
„Kas on midagi halvasti?“ küsis pastor äkki.
„Mitte sugugi. Ma lihtsalt sättisin pisut oma istet. Palun jätkake.“
„Lubage, ma toon teile kolm väikest näidet. Hebrea 9:6 loeme me igavesest õndsusest. See on õndsus, mis on jääv, ehk igavene. Mitte mis toimuks kogu aeg, vaid sellel pole lõppu.
Heebrea 6:2 räägib igavesest hukatusest. Taas, mitte lõputult kestvast kohtupidamisest, vaid kui see on kord kõigi üle toimunud, siis lõplik ja igavikuline oma tagajärgedelt.
Ja viimaks, Heebrea 9:12 nimetab igavest lunastamist. Mitte et me igavesti oleme seisus, kust me püüame lunastuseni jõuda, vaid jutt on sellest, et me saame igaveseks vabaks patu ja surma võimu alt.“
Taylor ütles, et kui Piibel räägib igavesest tulest, siis see on tuli, mille tagajärjed on igavesed, lõplikud. „Meile räägitakse Juuda 7, et Soodoma ja Gomorra kannatavad 'igavese tule nuhtlust'. Apostel Peetrus räägib meile, et Jumal muutis Soodoma ja Gomorra linnad tuhaks, pannes nad hirmu täheks neile, kes tulevikus on jumalatud.“ (2Pt 2:6)
Viis, kuidas Piibel ise ennast selgitab, avaldas mulle muljet. Ma polnud kedagi kuulnud teemat nii soravalt ja teadvalt seletamas. Iga sõna, mis pastor Taylor Piiblist välja otsis, ei jätnud mingit kahtlust, et Jumal on hea ja armastav nende vastu, kelle Ta on loonud omaenese näo järele.
Ent üks väljend, mis mulle poisina pähe kinnistati, istus seal endiselt. Hetkeks tundsin ma vastumeelsust see teema üles võtta. Mulle tundus, et sellele tal pole vastust anda. Siis aga mõtlesin, et kui ikkagi on, jääb küll igaveseks mu pähe, et Issand on selle sõna kõige täielikumas mõttes armastuse Jumal.
„Pastor, mida Pühakiri silmas peab, kui ütleb: „ja nende valu suits tõuseb üles ajastute ajastuteni“ (inglise keeles - alati ja igavesti)? (Ilm 14:11)
Istusin mugavamini tugitooli ja jäin himuga tema vastust ootama.
Pastor Taylor selgitas, et Piibel kasutab väljendeid igaveseks ja alatiseks asjade kohta, mis kestavad kas väga kaua või määramatuks ajaks. Näiteks kasutab Piibel sõna igaveseks juutide preestriameti kohta, Kaanani maale elamaasumise kohta, mägede, maa ning aja kohta, milleks orjad orjusesse antakse.
„Mõlemad terminid väljendavad ajalist kestust, millesse need objektid oma olemuselt on võimelised sattuma. Kui me vaatame mõningaid muid asju, mille kohta on Piiblis öeldud, et neil pole lõppu, siis see näitab, et need on igavesed. Aga, kui seda terminit on kasutatud millegi kohta, mis võib kaduda, on ka selle sõna tähendus vastaval määral piiratud.“
Ta näitlikustas oma mõtet mõnede kirjakohtadega. 2.Moosese 21:2-6 on juttu Moosese korraldustest orjade pidamise kohta. Pärast seitset aastat teenimist peab orja vabaks laskma. Kui aga ori ei soovi ära minna, peab ta oma vabaduse loovutamiseks läbi tegema erilise rituaali. isand viib ta oma uksepiida juurde, torkab tal kõrvalesta läbi ja „ta teenigu igavesti“. Selle juhtumi puhul võib mõiste 'igavesti' tähendada kestust mõnest päevast mitmete aastateni, sõltuvalt sellest, kui kaua inimene elab. Pastor tsiteeris teist huvitavat kohta, kus kasutatakse sõna 'igavene'. Laulus 24:1-5 tunneb kuningas Taavet tänulikkust, et Jumal nii tihti tema vastu osavõtlik on olnud. „Jehoova, Sinu võimusest rõõmutseb kuningas. Kui väga ilutseb ta Sinu abist. Ta palus Sinult elu, Sa andsid temale pika ea igaveseks ja alatiseks.“ Taavet elas kaunis vanaks. Niisiis, mõisted 'igaveseks' ja 'alatiseks' tähistavad siin kestvust paljudeks aastateks.
Pastor andis mulle veel mõned piiblisalmid näitamaks, et mõiste 'alatiseks' saab olla vaid piiratud tähendusega, kui seda kohaldada kaduvate asjade kohta. Siis võttis ta ette lõigud, kus need terminid näitavad asja igikestvust. Taanieli raamatu teises peatükis on juttu Nebukadnetsari prohvetliku unenäo lahtiseletamisest.
Salm 44 ütleb: „Aga nende kuningate päevil püstitab taeva Jumal kuningriigi, mis jääb igavesti hävitamatuks... ta püsib igavetsi.“ Peatükk seitse  teatab: „Pühad saavad kuningriigi ja kuningriik jääb neile igaveseks - igavesest ajast igavesti.“ (salm 18).
  Nii nagu Piibel selgesti kinnitab, et Kristuse kuningriik, mis kord maale rajatakse, saab olema igavene ja et õigete elamine seal saab olema igavesti kestev, ehk mitte kunagi lõppev, niisamuti antakse ka teada, et õelate eksistents lõpeb teise surmaga tulejärves. (Ilm 21:8)
Selle piibliuurimise jooksul haihtus suur hulk pimedust ja valet. See niinimetatud mõistatus, mis hämmastas mu katoliiklastest vanemate mõistust, kui nad püüdsid kokku sobitada Jumala armastavat loomust igavese kannatamise õpetusega, oli sulanud nagu jää troopikapäikese all. Olin saanud kinnitust, et Jumala Sõna ei räägi iseendale  vastu.
Äkitselt, kella seitsme paiku õhtul, tundsin vastupandamatut tungi sigareti järele. Oma hämmastuseks märkasin, et ma polnud suitsetanud terve päeva ja isegi mitte mõelnud sellest. Ma arvan, põhjus oli selles, et mu mõistus oli hõivatud vaimulikest kogemustest. Selles valguses tegin järelduse, et ma saan tubaka oma meeltest ja kopsudest eemal hoida, kui hoian end hõivatuna mõistlikest asjadest.
Meie vestlus läks edasi. Tõstsin üles küsimuse, mis mind kaua oli kummitanud. Asjaolu, et pastoril olid vastused kõigile küsimustele, hämmastas mind. Aga mu probleem muutus aina hullemaks. Tundsin suitsunälga hullemini kui eales. Sülg kuivas suus sedavõrd, et võimatu oli rääkida. Ninasõõrmed kipitasid, nagu tavaliselt siis, kui külmaga õues käid. Mõne aja pärast muutusin rahutuks, nihelesin oma toolil pidevalt. Äkitselt sain peavalu, millist harva võib ette tulla. See haaras üleni, kuni kaela lõpuni välja. Minu pealekäimisel arutas pastor Taylor meiega õhtul kella üheksani välja. Kui ta lahkus, oli esimene asi, mida ma tegin, panin suitsu põlema ja tõmbasin vahetpidamata ligi tund aega. Mu suureks üllatuseks kadusid kõik füüsilised vaevused.
Enne kui tol õhtul koju läksin, võtsid Grossid minuga läbi tunni tervislikust elust, mis puudutas ka tubakat. Sain teadlikuks, et tervist kahjustav harjumus on mind orjaks teinud. Otsustasin sealsamas, et loobun sellest. Ma mõistsin, et see pole kerge lahing, aga kui hingamispäeva isand võttis mul ära soovi nii paljudeks tundideks, siis uskusin, et Ta tahab mind ka lõplikult sellest vabastada.
Natuke aega hiljem tänasin oma sõpru ja läksin koju. Trammis mõtlesin selle päeva sündmustele, eriti tubakaga seoses ja sain aru, et mul on rohkem vaenlasi kui üks. Samas tekkis mul plaan, kuidas tubakast lõplikult võitu saada. Pastor Taylor oli rääkinud Kristuse Kolgatal valatud vere suurest lunastavast jõust. See aitas mul näha, et langenud keerubi vastu saame me ainult selle väe läbi. Nagu on öeldud Ilmutuse 12:11:  „Ja nemad on tema võitnud Talle vere tõttu.“
Tol õhtul jõudsin koju umbes pool kaksteist. Mu ukse küljes oli sedel, et ma helistaksin Rolandile, ükskõik kui hilja ka ei oleks. Mõtlesin, et sellega võib veidi oodata. Kui ma tuppa läksin, märkasin, et vaimud olid rahutud olnud.  Peaaegu kõik asjad olid oma kohalt liikunud. Kuna olin kursis, et tegu on ebaharilikuga, ei häirinud see mind. Kõigepealt võtsin ma kolm karpi sigarette, mis mul olid ja panin need lauale. Siis võtsin oma Piibli, avasin selle Matteuse 27. peatüki juurest ja lugesin salme 24-54 Jeesuse ristilöömisest. Siis panin avatud Piibli sigaretikarpidele ja hakkasin vestlema meie Kõrge Preestriga oma probleemidest. Tänades Teda õnnistuste eest oma elus, isegi kui ma olin Ta vaenlane ja rüvetasin Tema nime, tunnistasin ma oma patte ja andsin aru oma kurjast südamest. Pastor Taylor oli mulle teatavaks teinud, et Jeesus Kristus peab teenistust taevases pühamus ja on lootusetute juhtumite spetsialist. Ma usun, et olin Temale lootusetu juhtum ja ma haarasin sellest lootusest, mis pastor Taylori sõnades oli. Ma võitlesin vaenlasega, kelle jõud ja kavalus olid kaugelt üle minu omadest.
Tänades Loojat minu julgustamise eest, teadvustasin ma asjaolu, et Tema armastus on kurjad vaimud eemal hoidnud. Ja sellepärast tahan ma oma elu Tema poole pöörata ja teenida Teda, nagu Tema soovib. Siis saan ma rõõmu tunda Tema hingamispäeva pühitsemisest. Sigarettideni jõudes ütlesin: „Issand, palun vabasta mind sellest vägevast vaenlasest. Murra see side, mis mind hoiab, nagu Sa juba täna varem näitasid, et Sa teha võid. Võta ära see himu!“
Rääkisin Issandaga veel veidi, tänasin siis, et Ta mind oli kuulnud ja veelkord ka õnnistuste eest. Siis tõusin püsti, viisin sigaretid vannituppa ja lasksin ükshaaval kanalisatsioonist alla. Sellest ajast peale pole ma sigarette puudutanud ega soovi selle järele tundnud. Imepärasel kombel näitas Jeesus armastuse imet.
(Vaata esimest peatükki, et näha, mis sel õhtul edasi juhtus.)

13. peatükk

SURMAHETK

Pühapäeva hommikul ärkasin uutmoodi elule. Selle asemel, et küünitada öökapi pealt sigarette - see oli saanud sügavalt juurdunud harjumuseks - tundsin, et mul polegi soovi. Suur õnnesööst tabas mind mõttest, et mul on uus võimas sõber Jeesus Kristuse isikus. Ma meenutasin seda väge, millega Jumala Vaim oli õnnistanud mu mõistust ja lasknud mul püsima jääda mõne tunni eest vaimude seltsis.
Mõistes oma inimlikku nõrkust, palusin  Jumalalt jõudu edaspidisteks kokkupõrgeteks. Teiste mõjutused olid minevikus viinud mind valede otsusteni. Palju kordi olin sõber Rolandi sisendustele järele andnud. Ta oli mind tasapisi vaimude kummardamiseni juhtinud.
Järgmised minutid palvetasin sõnagi lausumata. Olles õppinud, et vaimud ei saa vaiksele palvele sisse tungida, tahtsin oma vaenlastest sammukese ees olla. Mulle pakkus rahuldust, et nad pidid mõistatama. Ning ma tundsin au, et mina, kõige vääritum inimolevus, võin vestelda kõige võimsama Olevusega ja vaimud ei saa pealt kuulata.
Ma ütlesin Loojale, et ei tea, kuidas seletada oma sõbrale Rolandile igavikulisi väärtusi. Tõenäoliselt ta ei tahagi kuulata, sest ei taha vaime pahandada. Aga ennekõike, kuidas ma pean vastu tulevasele survele? Tegin mõne sekundi pausi ja mulle torkas meelde lõik Johannese evangeeliumi esimesest peatükist: „Ta tuli sellesse, mis oli Tema oma ja Tema omad ei võtnud Teda vastu. Aga kõigile, kes Teda vastu võtsid, andis Ta meelevalla saada Jumala lapsiks, kes usuvad Tema nimesse.“ (salmid 11.12) Tundsin siis, et Jumala Vaim  kannab mind võidukana läbi kõikidest kokkupõrgetest.
Mu öökapil lebas mu Piibel. Võtsin ta kätte ja hakkasin ühe käega lehitsema. Siis avasin äkki esimesest ettejuhtuvast kohast. Neil kahel leheküljel asus vägi, mis otseses mõttes päästis mu elu. Veidi aja pärast otsustasin üles tõusta. Tõstsin Piibli silmade ette ja lugesin sealt, kus ta lahti oli. Jesaja 37. peatükk. See rääkis kuningas Hiskijast, kes sai hirmutava teate sissetungijalt Sanheribilt, kel olid suured plaanid mõttes. See oli nii muljetavaldav, kuidas Issand olukorra lahendas, et sain julgust juurde, et ma ei pea tõesti muretsema, mis ees on tulemas.
Varem kokkulepitud ajal jõudis Roland kohale. „Sa näed kurnatud välja. Haige oled või?“ küsisin kohe, kui teda nägin.
„Morneau, sa oled mind ja George'i peaaegu surnuks ehmatanud. Me ei suuda uskuda, et sa nii tänamatu võid olla. Mida kõike George on teinud, et meid edule viia. Sa pöördud ära, solvad isandat, keeldudes rikkusest, mida ta on sulle valmis plaaninud.“
„Millal sa sellest kuulsid?“
„Kell pool kuus täna hommikul. Peanõunik helistas talle ja teatas sinu rumalast otsusest. Ta palus, et ma sulle paar mõtet pähe paneksin, või sa kaotad ta.“
„Ma näen, kui väga ma selle peanõuniku välja vihastasin, et ta niimoodi siit välja viskasin.“
„Mida? Kas ma kuulsin õigesti, sa viskasid peanõuniku välja? Ma ei saa aru.“
„Sa kuulsid õigesti. Umbes kell neli täna hommikul oli mul jutuajamine ülemnõunikuga ja kui ta vastikuks muutus, lasin ma Jumala Vaimul ta välja visata. Ta jättis oma märgi seinale, kui ta ukse vastu seda lahti virutas.“ Osutasin jäljele, mille ukselink oli jätnud.
„Sina! Sina, Roger Morneau, said nõunik-vaimuga vestelda? Kas sa tead, et mõni meie liige on aastaid vaime kummardanud ja pole saanud eesõigust ülemnõunikuga rääkida? Ja sina, kes sa oled vaid veidi aega vaimudega tegemist teinud, sulle sai see au osaks. See näitab, kuivõrd isand sinust hoolib.“
Tema nägu väljendas erutust, kui ta kinnitas: „Meid ootab fantastiline tulevik. Unusta nüüd see killuke Kristusest ja läheme preestri juurde. Ta annab su jälle vaimude soosingu alla ja kõik on korras. Preester saab aru - ta ei pea sinu vastu miskit, et religiooni kiikasid. Ütles, et ta mõistab, et sa oled loomult seikleja. Preester mõistis, et see on sinu juures loomulik, et otsid enda jaoks aina paremat. Ainus asi, mis talle ei meeldinud, et kui sa lähed religiooni uurima, miks ei vali sa mingit muud usulahku nende laupäeva inimeste asemel, keda isand kõige enam vihkab kogu maal. Mees, sa ei taipa, kui väga sa jumalad üles ärritasid. Aga mul on kõrge preestri sõna, et kõik saab olema korras, kui sa tuled nüüd koos minuga tema kontorisse. Ta ootab meid seal. Mis sa ütled, kui läheme nüüd kohe, vana semu?“
Kui ta tõmbas välja sigaretid ja pakkus mulle ka, keeldusin ja ütlesin, et ei suitseta enam. Imestunult ütles ta: „Monreau, sa oled  muutunud. Oleksin võinud juba siia sisenedes öelda. Kui aus olla, siis ma tunnen end sinu juuresolekul ebamugavalt. Sulle võib paista, et ma ütlen nüüd midagi tobedat, aga ma sooviksin siit välja, kuskile mujale.“
Kui ta rääkis, sain ma aru, et Kristus oli täide saatnud apostel Johannese sõnad mu elus: „Ta tuli sellesse, mis tema oma ja tema omad ei võtnud teda vastu. Aga nendele, kes teda vastu võtsid, andis ta meelevalla saada Jumala lapsiks, nagu neile, kes usuvad tema nimesse.“ Ma tundsin Issanda Jeesuse auhiilgust enese ümber ja nähtamatut vägevuse atmosfääri, mida mu sõber sisse hingas, pannes teda niimoodi reageerima.
„See, mida sa minu juuresolekul tunned, on selle tulemus, et Vaim, kes on minuga, on tugevam kui see vaim, kes on sinuga. Ja mis puutub sinu lausese, et ma olen muutunud, siis sul on õigus. Ma ei kavatse kunagi enam olla Roger Morneau, keda sina varem tundsid. Ühe nädalaga olen ma saanud teadmised, mis on rohkem väärt kui kogu maailma kuld ja hõbe kokku. Sellepärast ma ei saa vastu võtta rikkust, mida vaimud mulle pakuvad. Kui ma seda teeksin, petaksin iseennast. Ära saa minust valesti aru. Ma mõistan, et vaimude pakutav on määratu suur, aga see lõpetab olulisema asja, mis ka peab olema - ELU. Elu on mõõtmatult rohkem väärt kui too rikkus. Mulle pakuti paremat tehingut. Kogu kuld, mida vajan, pluss piiramatu elu.“
Siis asusin talle igaviku aulistest väärtustest rääkima. Kuigi lugesin ära terve peatüki, kus oli vastavatest teemadest ja Piibli väljavõtetest juttu, hoidis Püha Vaim teda veel umbes 45 minutit lummatuna. Selle aja jooksul käsitlesin neid punkte, mis minu meelest olid elulised. Ühel kohal, kui tegin pausi, et mingit vastust saada, oli kõik, mis ta ütles: „Nüüd ma taipan.“ Ent ta ei küsinud kordagi ühtki küsimust ega lisanud mingit muud kommetaari.
„Ma saan aru, et sa ei kavatse koos minuga preestri juurde tulla,“ ütles ta lõpuks. „Aga me peame. Sa pead taas reaalsusele silma vaatama. Kõik need imelised asjad, millest sa rääkisid, ei ole minu ega sinu jaoks. Unusta see. Esiteks, ma ei taha oodata, millal tuleb hea elu - ma tahan seda kohe praegu. Mis sinusse puutub, Morneau, sa ei ole iseenda peremees. Ma tahaks, et oled, aga sa ei ole. Sa oled tervenisti vaimude oma ja mida varem sa sellest aru saad, seda parem sulle.“
Ta läks ägedaks ja maalis pildi õhus rippuvast hukatusest. Ta hakkas põrandat trampima ja oma käsi väänama. „Ma olen ääretult keerulise ülesande ees. Seda, mis mul öelda on, ütleks ma pigem vaenlasele kui vanale sõbrale.“
Samal ajal hakkas ta meeletult higistama, kuigi toas ei olnud palav. „Morneau, sinu päevad on loetud. Samuti kui sellel noorel abielupaaril, kes on vastutavad sinu ärakiskumise eest isanda juurest. Ma pean sulle ütlema, et sul on veel võimalik peatada hävitusplaan, mille vaimud on käima lükanud, kui tuled kohe nüüd koos minuga preestri juurde. Ta taastab su soosingu nende silmis ja kõik saab korda. Nii ei saa keegi viga.“
Ta tegi mõneks sekundiks pausi, et oma taskurätti kasutada. Higi voolas mööda ta nägu. „Üht asja tahab preester eriti, et sa mõistaksid - mitte keegi ei ole kunagi meie salaühingust elusana välja pääsenud. Vaimud tõid mind ja sind sellesse ja meie allume neile, mitte nemad meile. Ma seletan. Kuni praeguseni oleme me arvanud, et meie kohtumine George'iga ja tema kutse meile sinna restorani oli täiesti juhuslik. Vale. Eelmisel ööl ilmusid vaimud talle pühal tunnil ja käskisid tal koos abikaasaga minna sinna konkreetsele seansile. Vaim ütles talle, et ta kohtab seal meid, et me oleme teeninud kaubalaevastikus ja nii edasi. Ta selgitas George'ile üksipulgi, mida öelda ja mida teha. Vaimud olid selle välja töötanud isegi selleni, et ta naine oli vestlusse sattunud vaimuga ja et George saaks üksi koju minna ja et Belangersid naise pärast ise koju viisid. Nii, et sõber, läksime. Aeg hakkab otsa saama.“
Selleks ajaks oli tal juba käsi ukselingil, oodates, et ma kohe talle järgnen. Osutasin toolile ja ütlesin, et ta hetkeks istuks, kuni ma talle seletan, miks ma ei kavatse preestriga kohtuma minna. Ta keeldus, öeldes, et ei suuda selle paiga atmosfääri enam kauem taluda. Üleloomuliku kohalolu, mis oli talle võõras, muutis talle talumatuks istuda ja puhata.
Rääkisin talle, et palusin hommikul Püha Vaimu abi ja kohalolu. Palusin Rolandil katkestada suhted vaimudega, anda end Jumala väe alla ja kinnitasin, et ta saab ohutult seda teha. Siis tekkis mul julgus kutsuda kogu satanistidest sõpruskond enesele järgnema. Ja taas selgitasin, et võin garanteerida, et mingit ohtu neile ei ole.
„Te olete nagu tähelepanu ise. Ma ütlen, mis ma teen - ma helistan oma pastorile ja palun tal tuleval hingamispäeval meie pühakojas istmed reserveerida. Valitud istmed mõlemal pool keskkohta. Ma panen 100 kohta kinni: küllalt, et kõik ära mahuksid!“
„Ära roni pahandusse,“ vastas Roland. „Ma olen rahul seal, kus ma olen.“ Ta pühkis jälle higi, mis mööda nägu alla voolas. „Ja ma tean, et teised kaaslased tunnevad sedasama.“
„Noh, ma lihtsalt pakkusin teile kõigile igavest elu, nii et keegi välja ei jääks.“  Siis muutsin ma teemat ja asusin tema ultimaatumi juurde.
„Sa ütlesid, et minu ja mu uute sõprade elupäevad on loetud. Et deemonid on sellise otsuse langetanud. Mis siis ikka. Mul on mõned uudised sulle, preestrile ja kõigile, kes midagi halba minu ja mu sõprade vastu plaanivad. Nagu ma ka eile nõunikule ütlesin - nii mina kui mu sõbrad on Eluandja, Kolgata Kristuse hoole all. Ja ma kavatsen käia surma varju all niikaua, kuni Kristus minuga oma Vaimu kohalolu kaudu kaasas käib.“
Rünnakust šokeeritud, ei suutnud mu sõber umbes minuti sõnagi öelda. Ta läks näost valgeks, silmad kalgistusid ja mulle tundus, et ta annab otsad.
„On sinuga kõik korras?“  Ta ei vastanud. „Roland, kas sul on midagi viga?“ Ikka ei mingit vastust. Siis sõnasin tasakesi: „Kallis Jeesus, palun aita!“  Pead raputades lausus ta viimaks: „Ma ei tea, mis minuga juhtus. Tundus, nagu oleksin hetkeks teadvuse kaotanud. Morneau, ma tean, et Vaim, kes on sinuga, on suur ja võimas. Palun ära nimeta seda enam, see ärritab mind.“
Kui ta jälle normaalne paistis, käskisin tal mu sõnum preestrile edasi öelda.
„Ma ei teinud ennast vist päris arusaadavaks, mis puudutab ultimaatumit. See, mis sinu pea kohal ripub, on enam kui vaid vaimud sulle teha võivad. Sinu äraminek meie ridadest võib lekitada salajast informatsiooni, mis meile suuri kahjusid võib tekitada. Üks inimene oli valmis 10.000 dollarit välja käima, et keegi su ära koristaks, aga me jätame selle kõrvale. Jõudsime otsusele, et kui vaimudeni jõuab mingitki teavet sellest, et oled kellelegi väljaspoolt rääkinud meie salaühingu tegevusest, siis on kolm vabatahtlikku valmis sind sobival ajal maha laskma. Kontrollkomitee otsustas, et see on kõige mõistlikum, sest esiteks jääb kõik ühingu seinte vahele ja teiseks saame ehk vältida võimalikku seadusega pahuksisse minekut.
Me esitasime oma plaani nõunik-vaimule ja saime täieliku heakskiidu. Vabatahtlikele antakse selgeltnägija võimed, nii et nad teavad igal ajahetkel, kus sa viibid. Ma lootsin, et ma ei pea seda sulle rääkima, aga su keeldumine ei jätnud mulle mingit võimalust. Mul on kahju.“
„Ütle preestrile, et ma olen küll julge, aga mitte loll,“ vastasin talle. „Mul ei ole midagi saavutada, kui sellest salaühingust kellelegi räägin. Saan nende teadmistega suu kinni ka elada. Aga seda, et mu ellujäämine sõltub ühe valetaja vaimu sõnast, seda ma ei kannata. Ütle preestrile, et mul on uus sõber Jeesus Kristus. Temal on võim kõige ja kõigi üle. Sedavõrd, et Tema nime kuuldes vaimud värisevad. Ja Tema nimel käskides lendab isegi ülemnõunik välja, nagu ma läinud ööl kogesin.“
Ma ei tea, kas see, mida ma tundsin, oli õiglane meelepaha või muud, aga Rolandi ähvardus tekitas tahtmise, et see mees kogu ülejäänud elu saaks Jumala õiglust ja väge tunda. „Preester tundub Piibliga kursis olevat. Las ta vaatab Koloslaste 2:9-10. Seal on must-valgel kirjas, mida ma just Issandast ütlesin.“ Panin kiiresti paberitükile selle numbrid kirja, et mu sõber ei unustaks.  „Ja kui tal juba Piibel käeulatuses on, siis oleks tal veel millegi üle aru pidada. Sajandeid tagasi läks võimas kuningas suuri rahvaid alistama. Ta ründas ühtesid, kes olid teinud Jumalast endale sõbra. Selle tulemusel kaotas ta 185.000 võitlejat.  Ainult mõned Sanheribi ülemad pääsesid, et tunnistada oma kuninga uhkeldamise tagajärgedest. Ja kui ta koju Niinivesse jõudis, lõid kaks tema poega talle mõõga selga. (Vt Jesaja 37. peatükk)
Roland, ütle preestrile, et ta peaks hoolega mõtlema, enne kui Roger Morneauga arveid klaarida, et mitte hävitaja ei saaks ise hävitatud. Mina panen nüüd need reeglid paika, mille järgi me mängime. Ja minu selja taga on mu uus Sõber, kes mulle hommikul ilmutas, kuidas Ta kavatseb mu probleemid lahendada.“
Rolandi silmad olid pärani ja ta oli tähelepanu ise. Läksin laua juurde, kus mu Piibel oli Jesaja 37. peatüki juurest avatud ja kutsusin, et ta tuleks ja vaataks midagi. Olin need salmid, mida kavatsesin meelde jätta, punasega alla kriipsutanud: salmid 14-20 ja 33-38. Näitasin talle kirjapandult seda sama lugu, mida just äsja olin rääkinud ja jutustasin, kuidas Püha Vaim mind hommikul aitas just sealt Piibel avada ja näitas, kui lihtne on mu probleemi lahendada. Siis lugesin talle mõned salmid.
„Ma usun, et midagi sellist võib meiega juhtuda,“ vastas Roland keskendunult.
„Jah, ja vastutus lasub preestril. Ütle talle, et päeval, mil ta oma poistega tõsiselt kavatseb Roger Morneau ära hävitada, peksab Eluandja kogu selle satanistide kamba laiali, jättes ainult tema alles, et keegi matuseid korraldaks. See saab toimuma ühe tema valejumalate ülistusteenistuse ajal. Äkitselt tuleb vaikus sinna palveruumi!“
Roland oli toolile istunud ja sigareti süüdanud. Värisedes ei saanud ta tuhatoosile pihta. Läksin talle appi.
„Morneau, ma pean nüüd minema. Ma kardan, et see, mida sa rääkisid, võib tõesti aset leida, kui keegi peale preestri sellest ei tea. Ma lähen kohe ja helistan George'ile ja ütlen, et meie kõigi elud on ohus, kuni me ei peata neid kolme isehakanud timukat. Kui see teade jõuab kõigi liikmeteni enne kui preester mu vaikima sunnib, siis on lootust, et talle avaldatakse sedavõrd survet, et ta kutsub palgamõrtsukad tagasi. Sellest peaks piisama, et sulle pikka iga tagada.“
Kui ma viimast korda tema kätt surusin, ütles ta, et ei taha vaime pahandada ja seepärast ei kohtu enam minuga. Kui me juhuslikult kokku juhtume, peaksime teineteise kohalolu eirama. Ütlesin, et teen samuti.
Nii lõppes pingeline retk üleloomulikkusse ja lähedase sõbra kaotus. Aga õnnistusi, mida tõi sellest ärapööramine, on olnud palju. Asjaolu, et ma tänaseni elus olen, tunnistab Jeesuse armust, headusest ja päästvast jõust.
Me ei kohtunud Rolandiga enam kunagi. Kord nägin teda lähedalt, kui ta astus välja ühest Ste.Catherine tänava kauplusest. Ta istus oma valesti pargitud Cadillac'i, valge kaabu peas ja siidülikonnas. Ta nägi väga soliidne välja, aga ma ei tundnud kadedust. Jalutasin imeilusal juulipäeval trammipeatuse poole ja tõstsin oma südame Pühamast Pühama poole. Ma vestlesin Temaga ja ma tundsin siirast rõõmu, et võin end elusolendina tunda.
Kuigi pöörasin selja vaimudele ja kõigele, mida nad pakkusid, jätkasid nad püüdlusi minuga sidemed taastada. Rüüstamised leidsid aset peaaegu igal ööl ja kestsid veel kuid. Ühel õhtul tuli Cyril külla. Kui ta kuulis nende tegevusest, käis ta peale: „Laseme jalga siit. Kuidas sa siin olla saad? Miks sa välja ei koli?“
Ma ei tahtnud vaimudele kuidagi seda rahuldust pakkuda, et neile mulje jääks, nagu ma neid kardaksin. Ma mõtlesin, et kui ma hakkan nende eest ära jooksma, siis nad jäävad mind elu lõpuni jälitama. Seepärast usaldasin ma oma Issandat Jeesust end juhtima, kus ma ka olema peaks.

14.  peatükk

MINU ÕNNISTUSED

Kui ma esimest korda adventkirikust väljuma hakkasin, palusin Jumalat, et ma ka järgmisel hingamispäeval seal võiksin olla. Ja kui ma järgmisel nädalal seal olin, tänasin Issandat minu heaks tehtud töö eest möödunud päevade jooksul. Tõesti, kogu päev oli üks rõõmutsemine Issandas ja oma õnnistuste loendamine.
Mõistsin seejärel, millist kasu ja arusaamist toob inimesele, kui ta endale oma õnnistustest aru annab. Tajusin, et käsk hingamispäeva pühaks pidada on antud selleks, et inimene saaks end argimuredest lahti rebida, leida aega selleks, et oma õnnistused üle vaadata ja seeläbi Loojale lähemale jõuda ning hingelt ja kehalt värskemaks muutuda.
Peale seda, kui konflikt vaimudega rahu sai, pöörasin kohe oma tähelepanu kristliku kiriku ajaloo uurimisele, et teada saada, kuidas nad olid jõudnud pühapäeva teenimisele, jätnud piibelliku hingamispäeva ja võtnud omaks sellised õpetused, nagu hinge surematus ja igavesed kannatused. Ligi viis kuud veetsin kõik oma vabad tunnid Montreali raamatukogus. Suurima huviga lugesin Rooma Katoliku Kiriku kirjutisi Piibli prohveteeringute valguses. Uurisin nende pühade elu, keda peeti katoliku kiriku alustaladeks; millist mõju nad kristlusele avaldasid. Paavstide ajalugu sai uue tähenduse. Alexandria Origen, kreeka kiriku pea, kes elas 185-254 pKr, algatas neoplatonistide eklektilise filosoofia ühendamise kristlusega. See hämmastas mind tõsiselt. Tolle õppimise ja uurimise ajal kinnistus minu usk Piiblisse.
Ühel ilusal laupäeval, aprillis 1947 oli mul õnnistatud kogemus saada ristitud Seitsmenda Päeva Adventistite Koguduse liikmeks. Samal päeval kohtasin ma noort naist, kelle nimi oli Hilda Mousseau.
Kui peale õhtust teenistust laiali mindi, ütles pastor Taylor, et igaüks, kes ida poole läheb, võiks mõne tellise kaasa võtta ja sinna viia, kus ta oma auto ööseks tahab parkida. Neli meest võttis tema ettepanekut kuulda ja kui olime pastori sihtkohani jõudnud, hakkasime lähima trammipeatuse poole minema. Selliselt saime me Hildaga tuttavaks ja läksime palju kordi koos trammi peale. Ei läinud palju aega, kui nägime, et meil on ühesugused huvid ja maitsed. Veidi aega hiljem otsustasime kihluda. Ühel päeval tuli mõte, et poleks paha püüda teda veenda mulle naiseks tulema. Neil aegadel oli see ühe noore mehe jaoks suurim ettevõtmine, paluda naisterahval endaga abielluda. Tuli hoolega valida aega ja kohta. Oma plaanid palju kordi üle vaadanud, otsustasin ühe pühapäeva õhtu ära märkida.
Kõige tähtsam oli saavutada ja säilitada rahulik, pingevaba õhkkond. Ideaalne aeg kätt paluda tundus olevat öövahi saabumist oodates, kes Hilda välisukse lahti teeb. Alati tuli kaks-kolm korda helistada ja kuni kümme minutit oodata, sõltuvalt sellest, kui kaugel hoones valvur just oli. Hilda töötas sel ajal medõena Montreali Paranejate Hospidalis ja elas hospidali õdede tiivas. Kõik elanikud pidid kella üheteistkümneks õhtul tagasi  olema. Mida täpsemalt sellele ajale kohale jõuda, seda vähem tuli oodata. Seepärast arvasin, et pool üksteist oleks parim.
See oli imeline juunipäev. Nagu olime plaaninud, veetsime koos ilusa pärastlõuna ja õhtu, mis kulmineerus ringsõiduga lahtises trammivagunis läbi Montreali. Peale igat peatust, kui tramm kiiruse üles võttis, tõusid Hilda heledad juuksed õlgadelt ja jäid tuules lehvima ning tema sinistest silmadest helkis sädemeid, kui neis peegeldus tänavaäärsete neoonsiltide valgus. Mida enam ma vaatasin tema nägu, seda kindlamaks sai minu veendumus, et tema nimeks pidi saama Hilda Geraldine Morneau.
Kell pool üksteist õhtul jõudsime õdede osakonna välisuksele. Hilda vajutas kellanuppu, nõjatas õlad kergelt vastu ust ja eeldas, nagu alati, pikka ootamist. Kohemaid küsisin, kas ta oleks nõus minuga abielluma. Niipea, kui ma seda öeldud sain, ilmus valvur. Teinud ukse lahti, astus ta kümme sammu tagasi, pani käed vaheliti ja jäi mind põrnitsema pilguga, mis näis ütlevat - ma kahtlen, et julged minu juuresolekul talle head-ööd musi anda.
Nii minu küsimus kui harilikult aeglase valvuri kiire saabumine üllatasid Hildat. Ta ütles, et ta oli sellele mõelnud ja oli oodanud, et see lähemas tulevikus juhtub. Nüüd kinnitasin ma talle, et ainus, mida ma hetkel ootan, on „Jah“ ning me võime seda hiljem talle sobivamal ajal edasi arutada.
Vaevalt olin ma seda öelnud, kui valvur käratas: „Noor daam, kas te tulete sisse või soovite välja jääda? Mul on vaja tööd teha ja kui te sisse ei tule, panen ma ukse kinni.“
Hilda andis mulle kiire „jah“, kerge suudluse ja tormas peaaegu pisarates tuppa.
„Ma kavatsen teile, tüdrukud, selgeks õpetada, et kui ma teen ukse lahti, siis tuleb sisse tulla,“ nähvas mees.
„Seda ei juhtu igal õhtul, et noormees palub neiut enesele naiseks tulla,“ vastas Hilda talle.
Valvur paistis jahmunud. „Palun vabandust. Miks te ei öelnud, et tähtis asi on, ma oleksin teile rohkem aega andnud.“
Hilda otsustas siis, et ta kolib sealt ära. Tema emal oli Qeen Mary Road'il korter ja Hilda otsustas seal elada, hoolimata sellest, kui kaugele tal tööle tuli sõita. Samal ajal mõtlesin mina koju marssides, kui tobedalt ma aja valikuga olin alt läinud.
Niipea kui Hilda sai telefoni ligi, helistas ta emale ja teatas talle oma plaanidest:
„Ema, mul on sulle midagi imelist rääkida.“
„On või? Millest siis?“
„Ma lähen mehele!“
„On sul aru peas? Sa oled alles kakskümmend üks. Pealegi, kellele sa mehele lähed?“
„Ma abiellun Rogeriga. Selle noormehega kirikust, kellega ma väljas käin. Sa tead, sa oled teda mõne korra näinud.“
„Jah, aga te tunnete teineteist nii vähe. Kas te natuke liiga ei kiirusta?“
Sellepeale läks, Hilda sõnade järgi, pisarate purskkaev lahti ja ta hakkas oma südant seest välja nutma. Jutuajamine lõppes ema sõnadega, et nutmiseks pole põhjust ja nad räägivad need asjad läbi, kui kokku saavad.
Kui ma järgmisel õhtul Hildale helistasin, rääkis ta oma ema seisukohast ses küsimuses. Ma tegin ettepaneku, et me läheksime koos järgmisel pühapäeval tema emale külla ja ma palun temalt Hilda kätt. Me arutame asjad läbi kuni jõuame rahuldava lahenduseni. Selgus, et Hilda ema oli arusaaja ja hooliv inimene ning me valisime pulmadeks kahekümnenda septembri.
Ei läinud palju, kui suvi andis teed sügisele ja tulija püüdis eelkäijat soojuse, ilu ja veetlusega üle lüüa. Meie pulmapäeva hommikul tõusin vara, et näha, kuidas looduses elu kihab. Selleks ajaks, kui kirikust hommikuselt teenistuselt väljusime, näitas termomeeter 30 kraadi. Paar kuivanud lehte liugles õrna tuule käes. Meie sõbrad Ruth ja Artur Cheeseman andsid oma maja meile pulmade pidamiseks. Me planeerisime seda vaikse sündmusena, vaid mõne lähedase sõbra osavõtul. Külaliste seas oli kaks SPA vaimulikku koos abikaasadega: Andre Rochat, Prantsuse koguduse pastor ja L.W.Taylor, Inglise koguduse pea, kes viis ka tseremoonia läbi.
Mrs Cheeseman, Mrs Mousseau ja teised daamid olid maja selleks puhuks imeilusaks kaunistanud. Kui ma koos oma pruudiga pastori ees abielutõotust andsin, seisin uhkelt ja sirgelt. Mitte selleks, et juuresviibivatele sõpradele muljet avaldada, vaid et palju nähtamatuid olendeid oli vaatamas: inglid, kes olid tulnud Kõigeväelise juurest, et koos meiega rõõmutseda, ja kurjad vaimud - kes, ma usun, olid saadetud oma südametu juhi poolt, kes oli näha saanud oma agarate jõupingutuste luhtumist, kui ma Issanda armu läbi nende hulgast välja astusin.
Muuseas, ma kandsin oma parimat ülikonda - seda, mille ostsin rahast, mis õnnestus deemonite abiga hobuste võiduajamistel võita.

JÄRELSÕNA

Nelikümmend seitse aastat on möödas minu üleloomulikest kogemustest kurjade vaimude maailmaga. Olen vanuses edasi jõudnud ja oma elu seitsmenda aastakümne künnisel. Et ma ikka veel elus olen, usun ma, on sellest,  et olen olnud Looja hoole all. Otsus Kristuse kasuks kahekümne ühe aastaselt, kui vaimud pakkusid mulle rikkust, kuulsust ja võimu, oli kõige targem valik, mida kunagi olen teinud. Ning omades kindlat sidet Kristusega ja nagu ütleb apostel Paulus: olla Temas, mitte omada enesekindlust... Vaid mis on usu läbi Kristusesse, õiglus, mis on Jumala usu kaudu, et ma võin tunda Teda ja Tema ülestõusmise väge. Kõik see on toonud minu ellu rikkalikult rahu, rahulolu ja rõõmu Jumalast, mida ei saa mingi rahaga iialgi osta.
Nagu rääkisin oma eelmises raamatus „Veel uskumatuid palvevastuseid“, kui ei oleks olnud Tema armastuse väge, oleks vähk mu 1989. aastal hauda viinud. Peale selle on Jumal õnnistanud minu palveteenistust, millesse Ta mind suunas. Jumala Vaim on ümber kujundanud elusid, tervendanud silmnähtavalt võimatutes olukordades ja toonud lahendusi ja võite lootusetuile. Las ma toon vaid ühe näite.
Sõber kirjutas mulle ja Hildale ja palus meil palvetada oma abikaasa eest, keda ootas ees neeru eemaldamise operatsioon. Kuna tal oli kõrge vanus ja kuue kuu eest oli olnud atakk, kartsid arstid, et ta võib operatsiooni mitte üle elada. Ometi ei tahtnud nad kasvajaga neeru tema kehasse jätta.
Taas, nagu palju kordi varem, kinnitas Püha Vaim minu usku Kristuse päästvasse jõusse ja ma palusin Issandat, kui see toob Tema nimele au, et Ta võiks „Elu vaimuga Kristuses“ (Rm 8:2) meie sõbra kehast viia välja surmavad osad, mis on kahjustanud tema neeru.
Kui mees päev enne operatsiooni ärkas, tundis ta ennast nii hästi, et imestas, kas ta ikka vajab operatsiooni. Pärast läbiviidud uuringuid leidsid arstid oma suureks üllatuseks, et neerul pole mingeid haiguse märke ja suur kasvaja selle küljes oli kadunud. Järgmisel päeval kirjutati ta haiglast välja.
Saada vastuseid sellistele palvetele on väärt kaugelt enam kui ükskõik mis rikkus, mida vaimud mulle pakkuda oleks võinud. Ikka ei saa ma öelda muud, kui AU OLGU JUMALALE KÕRGES!

		* * * * * * * * * * * *